150 



loger paa induktiv vei var blit overbevist om avstaraningslærens 

 sandhet, og den bekj endte kulturhistoriker Friedrich v. Hell- 

 wald hævder i » Kosmos « at han anser det for helt ubetænkelig 

 at indføre læren i skoleundervisningen naar den kun fremstilles 

 som en hypotese, som ogsaa meget vel, efter hans mening, 

 kan bringes i samklang med den bestaaende religionsanskuelse. 

 Efter et aars forløp (1878) kommer Haeckel's eget indlæg 

 i denne strid i skriftet »Freie Wissenschaft und freie Lehre«, 

 hvori hans kamplyst og hans glade og sikre tro paa sandhetens 

 seier fuldt ut gjør sig gjældende. Han begynder med at anføre 

 Jena-studentenes vers: »Wer die Wahrheit kennet und saget 

 sie nicht, der ist fiirwahr ein erbårmlicher Wicht«, — og hele 

 hans stridsskrift er en eneste hyldest til sandhetskjærlighet og 

 aandsfrihet; det har fundet gjenklang ut over hele verden, og 

 det vil til alle tider bevare sin værdi ogsaa efterat enhver mot- 

 stand mot utviklingslæren er død hen. Kun i de raadende 

 politiske kredser fandt Haeckel intet gehør, og to aar efter 

 Munchener-møtet blev det av den preussiske undervisningsminister 

 forbudt at omtale utviklingslæren under undervisningen i de 

 høiere læreanstalter ; for at sikre gjennemf ørelsen av denne for- 

 ordning besluttedes snart efter helt at utelukke biologien fra 

 skolenes fagkreds. Senere har der saavel fra pædagogisk som 

 fra viden skabelig hold været ført en energisk kamp for at faa 

 dette forhold forandret ; og Haeckel hadde ved naturforskermøtet 

 i Hamburg i 1901 den glæde at opleve at samtlige tilstede- 

 værende forskere, zoologer, botanikere, geologer, anatomer og 

 fysiologer, stod enige i kravet om en moderne biologisk under- 

 visning. Leipziger-zoologen Chun kunde som resultat av møtets 

 forhandlinger med tilfredshet konstatere, at selv om der var 

 meningsforskjel m. h. t. Darwin's selektionslære, saa var der ikke 

 længer nogen dissens angaaende betydningen av selve utviklings- 

 læren. 



Under denne kampens tid fortsætter Haeckel hele tiden ogsaa 

 sit rolige forskerarbeide. I 1879 — 81 utkom hans mægtige verk 

 » System der Medusen«, hvori han bl. a. for første gang paavi- 

 ser at meduserne omfatter to helt adskilte ordener, acraspede og 

 craspedote meduser, svarende til hver sin gruppe av fastsittende 

 polyper; og han overtok til bearbeidelse Challenger-ekspeditionens 

 overordentlig rike materiale av radiolarier, sifonoforer og horn- 



