151 



svamper. Dette arbeide la sterkt beslag paa hans tid og arbeids- 

 kraft i tiaaret 1880 — 90. Men etter dets avslutning vendte han 

 atter tilbake til det naturfilosofiske omraade og holdt i 1892 sit 

 bekjendte foredrag over »Monismus als Band zwischen Religion 

 und Wissenschaft«, som under titelen »Glaubensbekenntnis eines 

 Naturforschers« oplevet fem oplag i løpet av fem maaneder. — 

 Efterat han saa i 1890-aarene hadde skrevet en række arbeider 

 over fylogenetiske emner, søkte han ved aarhundredeskiftet at 

 samle resultatene av sin livsopfatning i » Die Weltråtsel« (1899), 

 hvormed han nu for anden gang opnaadde at sætte sindene i 

 brand, og hvori ogsaa hans monistiske anskuelser faar sin fulde 

 utformning. I motsætning til metafysikkens tre centraldogmer : 

 Gud, Frihet og Udødelighet, opstiller han her den monistiske 

 religions tre guddommer: Sandhet, Godhet og Skjønhet. Kampen 

 for monismen er for ham en kulturkamp i ordets egentligste 

 forstand, og han sætter fra nu av alt ind paa at sikre dens 

 stilling ikke bare i almenhetens bevissthet, men ogsaa i det 

 officielle samfund. Et led i denne kamp er hans voldsomme 

 angrep mot den bestaaende statsreligion. 



»Die Weltråtsel* har faat en enorm utbredelse. Bare inden- 

 for Tyskland er den solgt i ca. \/2 million eksemplarer; den er 

 likesom »Natiirliche Schopfungsgeschichte« oversåt til 12 sprog 

 og skal i Japan endog være indført som lærebok i skolene. 

 Den vakte, som man kunde vente, ogsaa en voldsom kamp, den- 

 negang dog ikke saa meget mellem naturvidenskapsmænd som 

 mellem filosofer, teologer og politikere. Hvad der fra natur- 

 videnskabelig hold er fremkommet i anledning av »Die Weltråtsel«, 

 er for en væsentlig del avvisende dels likeoverfor dens viden- 

 skabelige grundlag og dels mot dens slutninger, en motstand 

 som fortsætter ogsaa ved hans næste store verk, »Die Lebens- 

 wunder« (1904), og kanske endnu mer da han i samme aar i 

 '>Monistenbund« opstiller sine 30 Theser til organisation av 

 monismen. 



For anden gang føler det tyske samfund sig truet av HaeckeFs 

 lære. Kieler-botanikeren Johannes Reinke holdt i 1906 i det 

 preussiske Herrenhaus sin meget bekjendte tale mot den frem- 

 rykkende monisme. Efter Munchener-møtet hadde man, som 

 før omtalt, likeoverfor Haeckel grepet til det middel at forby 

 enhver omtale av utviklingslæren. Nu, ca. 30 aar senere, til- 

 raader Reinke at gaa den motsatte vei, at indføre den i skolens 



