1909.] OM SPROGET I DE MANSKE RUNEINDSKRIFTER. 9 



hensyn tåges. Jeg ser her ogsaa bort fra nr. 21 (mail : brikti : 

 sunr : a^akans : smifD : raisti o. s. v.), hvor ordet „smed" sand- 

 synlig hører til fadersnavnet, ikke til Melbrigde; jfr. herom mere 

 i det følgende. Ogsaa til nr. 14: — (u)s • [aensi • ifter • asriJDi • 

 kunu sina • (tu)t(u)r uts, hvor der mellem navnet og ordet 

 „datter" staar en angivelse af et personligt forhold („sin hustru"), 

 skal jeg senere komme tilbage. 



Foreløbig skal vi altsaa kun have opmerksomheden rettet 

 paa de to indskrifter nr. 6 og nr. 11, som, skjønt de er fuld- 

 stændig ensartet byggede, dog har den paafaldende afvigelse 

 oulaibr ; liutulbsunr (nr. 6), 

 men: (t)ruian : sum*(t)ufkals (nr. 11). 



Man vil her være tilbøielig til (saaledes som Bråte har 

 gjort) at oversætte i nr. 6 „01eiv Ljotulvssøn", men i nr. 11 

 „Druian, søn af Dufgal". Det vil med andre ord sige: medens 

 liutulbsunr i den første indskrift er en fast bestanddel i en 

 personbetegnelse, ensartet med tilnavne som (Håkon) Adalsteins- 

 fostri, (Nikolas) Hreidarsbrodir, jarlsfrændi o. s. v., til hvilke 

 der er en umerkelig overgang, opfattes i den anden indskrift 

 sunr(t)ufkals som en i apposition tilføiet fyldigere bestemmelse 

 til navnet (t)ruian. 



Denne opfatning kan jeg ikke holde for den rette, da den 

 ikke synes mig at have tilstrækkelig støtte i andre nordiske 

 runeindskrifter, som indledes med ordene „N. N. N. N.'s søn 

 reiste (ristede, forarbeidede, eller lign.) . . ." For at komme til 

 klarhed over, hvorvidt apposition („søn af N. N.") er det regel- 

 mæssige udtryk i denne indskriftformel, har jeg gjennemgaaet 

 samtlige norske og danske runeindskrifter, samt de over 800 

 svenske runeindskrifter, som er udgivne af Dybeck i „Sverikes 

 runurkunder" fol. bd. I — II og i „Svenska run-urkunder" bd. I, 

 af Torin i „Vestergotlands runinskrifter" h. I — IV og af So der- 

 berg og Bråte i „01ands runinskrifter" K Navnlig har det 



1 Derimod har jeg ikke vovet at bygge paa det tildels meget usikre 

 materiale i Liljegren's „Run-Urkunder". Dette har jeg først (lige 

 før trykningen) gjennemseet, efterat den egentlige undersøgelse (fra 

 september 1907) var afsluttet, for derved at gjøre en prøve paa rigtig- 



