1909.] OM SPROGET I DE MANSKE RUNEINDSKRIFTER. 11 



Naar i de to første indskrifter (Lilj. 122 og 439) den fyl- 

 digere udtryksmaade med apposition er anvendt, er grunden 

 vistnok at søge deri, at begge ved sit indhold afviger fra alle 

 de ovenfor nævnte 29 indskrifter, som har den samme formel 

 „N. N. — ssøn reiste [ristede, forarbeidede, eller lign.] — ". Disse 

 fortæller, forsaavidt de er mindeindskrifter, allesammen om de 

 enklere slegtskabsforhold, som bestaar mellem fader og søn 

 og mellem brødre. Ingen af dem er ristet til minde om en 

 person, med hvem man ved giftermaal er bleven beslegtet, saa- 

 ledes som tilfældet er med Lilj. 122, der er indhuggen efter en 

 svigermoder (sueru), og Lilj. 439, i hvilken en steddatter (stiubu x ) 

 mindes. 



I Lilj. 122, hvor til navnet sihui|3r er føiet appositionen 

 sun kilauhaR, er det at merke, at her ikke nævnes faderens, 

 men moderens navn. Af en eller anden grund har det inter- 

 esseret Sigvid at fortælle, hvem hans moder var, samtidig med 

 at han lod indhugge en indskrift til minde om sin hustrus 

 moder. Her kan da siges for tanken at foreligge en parallelisme 

 i ordene sun kilauhaR og rahnilfi sueru, hvilken turde være til - 

 strækkelig til at forklare denne indskrifts fyldigere udtryksmaade 

 ved hjælp af apposition. 



I Lilj. 439 kan den usædvanlige udtryksmaade „Gunnar, 

 søn af Farulv" istedenfor det enklere „Gunnar Farulvssøn" 

 maaske forklares ved ubevidst indflydelse fra udtrykket „datter 

 af Holmdis", som skulde følge senere i indskriften, men som 

 allerede ved indhugningen af indskriftens begyndelse kan have 

 foresvævet runeristeren. I denne indskrift dvæles der ved lidt 



1 Som Diet er i ch, Runen-Sprach-Schatz s. 305 rigtig har seet, maa 

 dette ord her betyde „steddatter", ikke „stedmoder", da i sidste til- 

 fælde tilføielsen „datter af Holmdis" vilde være høist besynderlig. 

 Dette" fremgaar ogsaa af Lilj. 433 („Holmdis lod gjøre merke efter 

 Jofurfast sin datter") og af den tabte indskrift Lilj. 434, som den samme 

 Farulv har ladet riste efter sin og Holmdis's søn: kunar sun farulfs 

 litu uk hulmtis kerpu mirki eftir porp sun sin in ubiR risti (jfr. 

 Stephens, Run. Mon. II s. 618). Her maa vel ordstillingen kunar 

 sun farulfs skyldes etterligning af Lilj. 439. Forøvrigt er Lilj. 434 

 meget nbehjælpelig affattet og indtager en særstilling med hensyn til 

 sprogligt udtryk. 



