12 MAGNUS OLSEN. [No. 1. 



mere indviklede slegtskabsforhold, og dette kan have bevirket 

 en omstændeligere udtryksmaade i det hele tåget. 



Tilbage bliver da som eneste undtagelse Lilj. 977, som fastuIfR 

 sun uiulfs har ladet indhugge efter sin broder og sin moder. 

 Skulde ikke denne 'undtagelse være at forklare paa samme 

 maade som Lilj. 122 og 439? Ved det fyldigere udtryk „Fast- 

 ulv, [som var] søn af Veulv" kunde der for samtiden være hen- 

 tydet til, at Fastulvs moder efter sit egteskab med Veulv havde 

 været gift med en anden mand, som da endnu levede. 



De tre sidstnævnte indskrifter frembyder saaledes ingen til- 

 strækkelig analogi for den opfatning, at suw (t)ufkals i den 

 manske runeindskrift nr. 11 skulde være at forklare som appo- 

 sition. I hine tre indskrifter (eller ialfald i to af dem) synes, 

 som vi har seet, anvendelsen af apposition at være begrundet i 

 indskrirternes indhold; ved nr. 11 øiner jeg ingen mulighed for 

 en saadan forklaring. 



Grunden til den eiendommelige ordstilling i nr. 11, hvor 

 suw gaar foran (t)ufkals, synes da at maatte søges i sprog- 

 forhold, som var eiendommelige for øen Man i første halvdel 

 af Ilte aarh. 



Et vink om, i hvilken retning forklaringen bør søges, finder 

 jeg i den svenske runeindskrift Dyb. fol. II 260 (Malsta, Ly- 

 hundra hd., Uppland), hvoraf tegning ogsaa er meddelt, af 

 0. v. Friesen, Upplands runstenar s. 41: 



ihar likr snaubiarn su(n) ansuars kuJDhialbiant 



„Hår hvilar Andsvars son Snobjorn; Gud hjalpe anden". 



I denne indskrift er anvendt den samme formel, som er 

 saa almindelig i middelalderske latinske indskrifter: „Hicjacet... u 

 Ogsaa i ordstillingen su(n) ansuars tør vi se indflydelse fra 

 denne indskriftformel. Skjønt Malsta-indskriften er skreven med 

 runer paa svensk, er den tænkt paa latin. Et skridt videre 

 har man gaaet i indskriften paa ligstenen Lilj. 1678 = Dyb. 

 fol. II 58 (Ekero kyrka, Fårentuna hd., Uppland), hvor der med 

 runer er skrevet paa latin : 



ikgæberk filia ermundi iacet hie 



