M. OLSEN. OM SPROGET I DE MANSKE RUNEINDSKR. [No. 1. 1909.] 



(anført ai Rietz fra Nylands lån, Finland, og fra Estland), brok 

 m. „broget hest", f. „broget hoppe, broget tøi"; norsk dial. 

 broka f. og brok, broke m. „broget dyr med store pletter eller 

 skjolde; særlig hest og kat. Oslo, Smaal. Vestfold" (Ross). 



sin : bruku, d. e. syn(d)brokgu (eller mulig ved assimilation 

 syn(d)brokku ; jfr. td>tt Noreen, Altisl. Gr. 3 § 266 anm.), be- 

 tyder altsaa „syndeplettet, peccatis maculosam". Det støttes 

 fra betydningens side tilstrækkelig ved gammelnorske ord som 

 syndaflekkr „syndeplet", syndasaurr „syndesmuds". 



I sin : bruku er d bortfaldt mellem to konsonanter ligesom 

 i sløngvan(d)baugi, syn{d)gir af syndugr (Noreen 3 § 281, 2) 1 . 



Med skrivemaaden sin- for syn{d)- kan sammenlignes triku 

 = tryggu i den manske indskrift nr. 8. Videre analogier findes 

 anførte i „Runverser u s. 149 anm. 6: biR == byr Lilj. 662, 

 stirbirn = Styrbjgrn Lilj. 711. 



1 Bråte forklarer deriraod sin- (uden d) som mulig laant fra ags. synn. 



Trykt 30. januar 1909. 



