1910.] DEN SÅKALDTE STURLUNGA-PROLOG. 13 



Den følgende sætning kan ordret oversættes således: „Sa- 

 gaen om Hrafn Sveinbjarnarson og fcorvaldr Snorrason (d. v. s. 

 Hrs.) er samtidig med Gudmund den godes saga, og den ender 

 efter biskop Brands død, således som Sturla ^orftarson siger 

 i Isis." 



Jeg skal straks fremhæve, at den v saga Gudmundar ins 

 goda u , som her optræder, selvfølgelig er den samme som den 

 „saga Gudmundar ins goda Arasonar", der omtales lige i 

 forvejen, i begyndelsessætningen, nemlig Gprs. Når Kr. Kålund 

 mener, at det er bispesagaen, eller rettere de i Isis. optagne for- 

 tællinger om Gudmunds bispeår, hvortil der sigtes, beror det 

 på, at han ikke har optaget ordene „svd sem Sturla Pordarson 

 segir i I slendingasogum" i deres naturlige betydning, som et 

 citat i den stereotype form, der udsiger, at det foregående er 

 lånt fra Sturlas Isis., men opfattet dem som et vidnesbyrd om, 

 at den her nævnte Gu6mundar sagas indhold var optaget i Isis. 

 — en i høj grad unaturlig tolkning, som ubetinget må forkastes, 

 blandt andet af den grund, at de hist og her i Isis. spredte for- 

 tællinger om Gudmunds bispeår umulig kan betegnes som en 

 særskilt saga 1 . Men forresten er det tvivlsomt, om det nævnte 

 mærkelige citat går på bægge de foregående, ved ok forbundne, 

 parallele sætninger, eller kun på den sidste af dem. For afgø- 

 relsen af dette spørsmål har tolkningen af den sidste sætning 

 den allerstørste betydning. Her er det nemlig tvetydigt, hvor- 

 vidt subjektet „den" (hon) går på Hrs. eller på Gprs. Hvis det 

 går på Hrs., hvis denne altså er tænkt som subjekt, til bægge 

 de parallele sætninger, er der en til vished grænsende sandsyn- 

 lighed for, at citatet omfatter bægge sætninger. Hvis det der- 

 imod er Gprs., som menes med „den", bliver sagen tvivlsom. 

 Jeg har i min afhandling om Sturl. udtalt mig til gunst for det 

 sidste alternativ, fordi jeg fandt, at udsagnet derved blev mere 



i betydningen „ved den tid (omtrent), da". Men i forbindelse med det 

 perfektiske er andadr kan på er kun betyde „ efter at", hvilket også 

 stemmer bedst med det virkelige forhold. 

 1 Kr. Kålund i Sturl. DO. I s. 114 n. 5 u. t. Årb. f. n. oldk. og hist. 1902 



s. 288-289. 



