1910.] DEN SÅKALDTE STURLUNGA-PROLOG. 17 



sogur er nedskrevne før året 1201. Lad os først gå ud fra 

 I-teksten, således som den er meddelt ovenfor efter Sturl, 3 og 

 gengivet i dansk oversættelse ved Kr. Kålund i begyndelsen 

 af denne afhandling. Man kan da ikke undgå at lægge 

 mærke til den mindre korrekte modsætning mellem sætnin- 

 gens led, idet der først tales i al almindelighed om „sagaer 

 som har tildraget sig på Island", og derpå i modsætning 

 dertil („en li ) særskilt om de sagaer, som har tildraget sig 

 eiter biskop Brands død, uagtet disse sidste, strængt tåget, er 

 indbefattede i det foregående almindelige udsagn. Dette tyder 

 på, at teksten er forvansket. Man vil ind vende, at tidsbestem- 

 melsen „før biskop Brandr Sæmundarson døde" i følge sammen- 

 hængen må underforstås ved den første relativsætning (er hér 

 hafa gerz å Islandi) fra den følgende hovedsætning. Man 

 slipper da med at antage, at forfatteren har ndtrykt sig skødes- 

 løst og, lad os tilføje, på en højst usædvanlig made, men får 



ginal, samt at han har gengivet begyndelsen af Isis. omtrent ufor- 

 andret efter originalen. Når Kålund finder det „besynderligt, at Sturla 

 skulde have slået sig til ro med den i Sturlu saga foreliggende skil- 

 dring af hans farfader", tror jeg han undervurderer Sturlas objektivitet. 

 Der tindes i Isis. flere eksempler på, at han ikke lægger skjul på sine 

 nærmeste pårørendes svage sider, f. eks. forholdet mellem hans far- 

 moder og Are den stærke (Sturl. 3 I s. 232), det ulykkelige samliv mel- 

 lem hans fader og dennes ægteviede hustru (s. st. s. 234), farbroderen 

 Snorri Sturlusons løsagtighed (s. st. s. 274), broderen ^or&r tiggi's gale 

 streger (s. st. s. 468—474), osv. Med hensyn til slægtregistrene (nr. 1) 

 mener Kålund, at de bør tillægges kompilatoren, fordi de „i karakter 

 minder om de Geirmundar påttr afsluttende", som utvivlsomt skyldes 

 kompilatoren. Dertil må bemærkes, at jeg i slægtregistrene nr. 1 har 

 påvist senere tilføjelser, som ved deres form (opadgående slægtrækker) 

 adskiller sig fra omgivelserne, og i følge indholdet må stamme fra 

 Sturl. 's kompilator (Safn III s. 383 — 384), hvoraf følger, at resten, 

 hovedmassen af slægtregistrene, må være ældre end Sturlungasam- 

 lingen. Den af Kålund påpegede lighed med slægtrækkerne i Geir- 

 mundar påttr er ikke større end den plejer at være mellem slægt- 

 rækker, som væsentlig indskrænker sig til en tør opregning af navne. 

 Den har derfor ikke noget at betyde, tilmed da den opvejes af ulig- 

 heder. Slægtrækkerne i Geirmundar påttr drejer sig alle mere eller 

 mindre om Skarfi-slægten ; dette kan derimod — bortset fra de inter- 

 polerede rækker — ikke siges om slægtrækkerne nr. 1. De førstnævnte 

 udgår fra landnamsmænd, de sidstnævnte fra personer, der levede 

 senere (c. 1100). 



Vid.-Selsk. Forh. 1910. No. 6. 2 



