gavet, musikalsk, havde Talent for Tegning og et skarpt Blik 

 for Form, hvilket kom ham til stor Nytte som Kirurg. 



Derhos havde han Temperament: der var aldrig Vindstille 

 omkring ham ; altid var der frisk Bris, som ofte nok kunde gaa 

 over i klodsrebet Mersseilskuling med Stormbyger indimellem, 

 men aldrig Slud eller Taage. 



Det blæser altid paa Høiderne, og omkring Nicolaysen, paa 

 den udsatte Post, med hans Temperament, hans Karakter, som 

 aldrig tillod ham at gaa udenom eller paa Kompromis, blæste 

 der mangen Gang baade paa Hospitalet, ved Examensbordet, 

 ude i det daglige Liv og heller ikke mindst i Fakultetet, hvor 

 han sad igjen som den sidste af sit Kuld. — Men ovenpaa 

 Stormen kom der smilende Solgangsveir, og alt var glemt; thi 

 alle Patienter, Kolleger og Venner vidste, at der bag det by- 

 dende, ofte barske Væsen bankede et varmt Hjærte, og var han 

 Mand for at saare, var han ogsaa Mand for at gjøre det godt 

 igjen; thi han var retfærdig, som en Personlighed, en Mand maa 

 og skal være det. 



At der intet smaaligt eller smaaskaaret fandtes hos ham, 

 vistes ogsaa i hans Forhold til hans Assistenter: han interes- 

 serede sig for deres Ve og Vel, for deres praktiske og viden- 

 skabelige Uddannelse, og dertil havde han Ryg nok, ikke alene 

 for sig selv, men ogsaa for de andre. Han kjendte ikke alene 

 sin Overlægestillings Rettigheder, men ogsaa dens moralske For- 

 pligtelser. Det laa til hans Høvdingenatur ikke alene at byde, 

 men ogsaa at beskytte; men selv taalte han ikke Hjælp eller 

 Beskyttelse, og det glaedede derfor hans Venner, at han efter en 

 lang og anstrængt Arbeidsdag sparedes for et længere Sygeleie. 

 Det passede ikke at se ham, Høvdingen, ligge hjælpeløs; Im- 

 peratoren kunde fældes, men ikke seigpines, naar Døden engang 

 skulde komme. 



Jeg vil bede Forsamlingen at hædre hans Minde ved at 

 reise sig. 



2. W il le holdt følgende Mindetale over Selskabets nylig 

 afdøde Medlem Distriktslæge H. G. Printz. 



