29 



Lethed, — og heller ikke her kan der herske Tvivl om, hvor 

 han hentede sine Forbilleder. 



I en ung Alder havde Ludvig Daae lært at elske Oldtidens 

 to herlige Sprog, Latin og Græsk, og til sine sidste Dage be- 

 varede han denne Kjærlighed. Han kjendte den gamle klassiske 

 Literatur til Fuldkommenhed og beherskede begge Sprog. Men 

 fremfor alt var han hjemme i Latinen. 



Med disse — det tør trygt siges — hos os sjeldne Kund- 

 skaber i Oldtidssprogene vilde det maaske have forekommet 

 naturligt, om han havde viet sit Livsarbeide til et indgaaende 

 Studium af dem. Saa skede imidlertid ikke, og for den, som 

 kjendte Daae, kunde dette ikke blive paafaldende. Den klassiske 

 Literatur havde han selv lært. Men den Literatur, han vilde 

 lære andre, det var den nyere Latinitet, — Middelalderens og 

 Renæssancens Latin, og paa den lagde han et meget vidtløftigt 

 Arbeide. Det var ham en kjær Beskjæftigelse at sysle med 

 Saxo Grammaticus og at foredrage Eginhard. Han satte Pris 

 paa Renæssancens Forfattere og fremfor alt paa de reforma- 

 toriske Latinister. At høre Daae tale om de store Filologer, som 

 havde virket i hine Dage, vakte Stemninger, som hos Tilhørerne 

 kaldte de hedengangne tilbage til Livet. Hans Skildring viste 

 dem, som de havde levet og virket. For Tilhørerne var det, 

 som om de stod over deres Grave og atter saa dem stige frem. 

 Det var Stemninger som de, Oldtidsvidenskabens sande Venner 

 uvilkaarlig føler ved at træde ind i en af de Universitetskirker, 

 der gjemmer Gravene efter Humanismens store Aander, — saa- 

 dan som Peterskirken i Leiden. Man vandrer over Gravstenene 

 og lærer de berømte Navne, — og saa er det, som om den stille 

 Kirke fyldes med Renæssancens Aand og med dens Aander. 



Netop disse Følelser eiede Daae. Det var i Aaret 1869. 

 Han var bleven Universitetsbibliothekets Chef. Bevidstheden om, 

 hvad han da havde i sit Værge, havde grebet ham. Saa gik 

 han ind i de Bogsale, som gjemte de store Forfatteres Værker, 

 han bedst forstod. Han vandrede fra Sal til Sal. Han nævnte 

 høit de kjendte Navne, — de, i hvis Selskab han gjeme vilde 

 leve. Han saa dem i Aanden. 



