lade sine Dyrkere at give sig hen i det stille vegeterende Liv, 

 fjernt fra Døgnets Strid. Historien er Videnskaben om Menne- 

 sket, om det Liv, som er levet og fremdeles leves. Den kræver 

 det vaagne Øie overfor de Spørgsmaal, som i Samtiden kjæmper 

 den haardeste Strid, og den kan ikke vel studeres og bearbeides 

 uden personlige Erfaringer om Livet og om alt, hvad dermed 

 har Forbindelse. Historien maa ikke synke ned til udelukkende 

 at blive en Stuevidenskab. Som Daaes Personlighed laa an, 

 kunde han ikke heller falde i den Fristelse. 



I Nutidslivet ligger saa megen Veiledning til at forståa de 

 svundne Slægters Liv, og Daae forstod, at han selv levede med 

 i den aldrig afbrudte historiske Udviklingsgang. Men samtidig var 

 det ham en Trang at værge sig imod at se Fortiden alene i 

 Lys af hans egen Samtid og at bygge sin Skildring paa et 

 Ræsonnement, som ikke passede ind i den Ramme, der for ham 

 stod som den naturlige. Daae saa sit Maal i den fortællende 

 Historie, ved hvilken han kunde skjænke Læserne et Billede af 

 de svundne Tider, der gav disse netop saadan, som de var. 

 Dette Billede maatte være korrekt. Tiden og dens Mænd 

 skulde selv tale. Han fandt det urigtigt at give en Veiledning 

 gjennem et paaklistret Ræsonnement, — et Ræsonnement, som 

 desuden hurtig vilde risikere at tabe sin Gyldighed og sin Be- 

 rettigelse. 



I en særlig Grad vendte han sig til Fortidens Personligheder 

 og Karakterer. I at skildre dem blev han Mesteren. Som de 

 talte til ham, stræbte han at tegne dem, hvilket som Regel 

 lykkedes fortrinlig. Han var anlagt for, hvad der kunde kaldes 

 psychologisk Historie, og hans Lyst gik i samme Retning som 

 hans Evner. Ludvig Daae var en af de benaadede Forskere, 

 som kan læse Fortidens Aand ud af de skimlede Dokumenter. 

 Han blev som en fortrolig Ven af de Slægter, med hvis episto- 

 lare Efterladenskaber han fik at sysle. Under hans Behandling, 

 aandfuld og fyldig, skrumpede ikke en forbigangen Tids Person- 

 ligheder ind til blotte Numere. Fremfor alt følte han sig tiltalt 

 af Personlighederne fra Reformationens store Aarhundrede. At 

 skildre dem, som de var, og som deres Tid var, det var altid 



