8 P. 0. SCHJOTT [No .1 



at den ikke kan løses af én eller nogle faa. Den akademiske 

 lærer alene kan ikke løse den. Han maa have de studerendes 

 hjælp. De studerende maa blive medstuderende; det er den 

 akademiske undervisnings væsen og natur. Det er den aktive 

 deltagelse der kræves af dem, ikke blot den passive, der bestaar 

 deri, at de tager det der meddeles fra kathederet, paa kredit. 

 Og dette — den aktive deltagelse — er ikke blot en fordel, den 

 er en nødvendighed ; thi veien som udstikkes, maa underbygges 

 med beviser. Disse er af to slags, baade at fremstillingen stem- 

 mer med kilderne, og at den giver en levende udvikling, ei en 

 blot og bar samling af facta. Som exempel kan nævnes, at vig- 

 tige bidrag til Spartas historie har jeg faaet af steder hos vor 

 vigtigste kilde, Thucydid, steder, som dels er blevet overseet, dels 

 urigtigt fortolket. Ja endog for et hovedsteds vedkommende fra 

 en meddelelse som Thucydid giver som han har hørt den, men 

 selv betegner som urigtig. 



Hvad vi her hævder for den græske historie, gjælder, endog 

 i forstærket maalestok, for den romerske. Og naar dette krav 

 fyldestgjøres, lærer vi at kjende, ikke historiens visne blade, men 

 lovene for den levende udvikling, saaledes som vi ser den foregaa 

 for vore øine den dag idag. Vi ser t. ex. i Rom en by — eller 

 stat — som fra en liden begyndelse blev verdens herskerinde, 

 ikke mindst derved, at dens styrende mænd forstod at samle de 

 uensartede sociale og politiske elementer i samdrægtigt arbeide 

 for statens vel. Vi ser i Sparta et aristokrati som, fra først af 

 baaret af de ædleste kræfter, endte med at stagnere og tilsidst 

 med at fortære sig selv. Og i Athen ser vi et demokrati som 

 efter at have gjennemlevet en rig udvikling igjennem aarhundreder, 

 tilsidst forløftede sig paa en uløselig opg^.ve, og vi ser det vakle 

 mod sit fald omtrent i det samme antal decennier som de sekler 

 var, hvori det havde samlet de kræfter som det saa ødselt strø- 

 ede paa sin sidste skjæbnesvangre vei. 



Resultatet af dette er, at vi maa gaa til studiet af den 

 klassiske oldtid ikke for at opgrave en afdød tid, men for at 



