1916] GRUNDRIDS AF DEN POLITISKE ORGANISATION I GRÆKENLAND 9 



forståa den tid hvori vi nu lever. Staten er en organisme, og 

 enhver organisme har at gjennemgaa et bestemt forløb mod et 

 bestemt maal og efter bestemte love. Disse love lærer vi at 

 kjende lettere og bedre i de antike statssamfund end i de mo- 

 derne. Af to grunde: først fordi afslutningen er os bekjendt, og 

 enden kaster lys over begyndelsen. Men dernæst: Organismens 

 struktur er tydeligere, dens fibre mere distinkte i disse oprinde- 

 lige samfund end i de senere, som er opstaaet ved en efter- 

 dannelse efter et færdigt mønster. Og det samme gjælder disse 

 antike samfund selv. Delene slides ved brugen. Polyb, — den 

 forfatter af hvem vi faar det klareste indblik i den antike, spe- 

 cielt den romerske stats væsen — har den bemærkning ved en 

 sammenligning som han anstiller imellem den romerske og den 

 karthaginiensiske stat, da de stødte sammen i den første puniske 

 krig, at Romerne havde de bedste chancer. Deres politiske or- 

 ganisme var nemlig uskadt, ikke medtaget af voldsom rystelse 

 udenfra og indenfra. Der var ligevægt, og ligevægt er kraft. 



Et samfnnds kulturliv er sammensat af mange faktorer, og 

 for at faa et begreb derom maa vi tåge disse enkeltvis for os. 

 Vi vil her, som ovenfor nævnt, befatte os med det som angaar 

 statsforfatningen o: det politiske liv. Det politiske liv er betin- 

 gelse for kultur, men betingelse kan slaa om til hindring. Der 

 ligger skjær og baaer i farvandet. Det gjælder at have rede 

 paa dem. Og her er Athens historie lærerig. Aristoteles siger 

 i sin lære om staten at enhver forfatning, demokrati saavel som 

 aristokrati, har sin berettigelse, og ligesaa sin udartning. Denne, 

 mener han, indtræder naar de styrende søger sit eget vel, ikke 

 det hele folks. Athens senere historie er en illustration af denne 

 lære og giver os et typisk exempel paa, hvorhen det fører naar 

 det utøilede partivæsen gaar sin gang. Afstemning efter hoveder 

 bliver i virkeligheden en afstemning efter maver, og principet 

 for afgjørelsen efter stemmeflerhed bliver det som Aristophanes 

 beskriver paa sin lunefulde maade i „Ekklesiazusai", at 

 enhver langer hen til madfadet for at tilegne sig den største 



