20 P. 0. schjøtt [No. 1 



blev til gjengjæld selv undertrykt, og Athen gled stadig hurtigere 

 ned paa det demokratiske skraaplan og gik tilgrunde derpaa : 

 En politisk lære for alle tider, at de politiske partier i et folk 

 trænger hinanden for at beståa. De støtter hinanden ved at be- 

 kjæmpe hinanden. Naar dette ikke længere er tilfældet, er mili- 

 tarismens tid kommet, og de smaa nationers tid forbi. 



Med Ephoratets oprettelse havde Sparta naaet og fuldendt 

 sin politiske organisation — den nemlig som vi tinder der saa- 

 længe som der overhovedet bestaar en spartansk stat. Ephoratet 

 og kongedømmet danner de to modsatte poler, der ikke blot 

 staar i motsætning til hinanden, men ogsaa støtter hinanden. 

 De var konkurrerende magter som tillige supplerede hinanden. 

 Ephorerne var formelt de som havde den øverste magt. De mod- 

 tog saaledes paa folkets vegne kongernes ed paa forfatningen, 

 kunde suspendere dem og sætte dem under tiltale. Men denne 

 magt øvede de med forsigtighed. Et exempel herpaa fortælles 

 hos Thucydid i anledning af kong Pausanias' forræderske under- 

 handlinger med Perserne. Først modstræbende og da sikre be- 

 viser forelaa, skred ephorerne til aktion. 



Det kan være af interesse at fortsætte sammenligningen 

 imellem Sparta og Rom, med hensyn til forholdet imellem konge 

 og ephorer i Sparta og tribunatet og den øverste magistratur i 

 Rom, videre, og notere en forskjel, der ved første blik kunde 

 synes mindre væsentlig, men som i virkeligheden indebar de 

 mest vidtrækkende konsekvenser. Consulerne i Rom var ikke 

 blot formelt, men ogsaa realiter de øverststillede, saaledes som 

 kongerne i Sparta fra først af havde været, og de forstod at 

 hævde denne magtstilling under alle tidernes omskiftelser. Og 

 dette fører os ind i centrum for den romerske statsret, det 

 arcanum imperii, der gjenfindes saalænge som der overhovedet 

 fandtes en romersk stat, nemlig deres „imperium", deres ret til 

 at befale, der beroede paa den guddommelige sanktion og ud- 

 tryktes ved retten til auspicia o: til at udforske gudernes vilje. 

 Bevidstheden herom, at den befalendes ret til kommando beroede 



