P. 0. SCHJØTT [No. 1 



det som det her gjaldt, var synthese, ikke analyse. Det var en 

 opgave for den skabende fantasi, som ser det enkelte i sani- 

 menhæng med det hele, og gir et levende billede hvor før kun 

 var løsrevne og derfor livløse fragmenter. 



Excurs 1. 



Der findes et merkeligt sted i Aristophanes' Nubes der 

 er karakteristisk for Aiheniensernes alvor og takt i politiske 

 spørgsmaal. „Man siger," heder det der v. 587 f., „at vort folk 

 viser politisk uforstand, men at Guderne vender alt hvad de 

 feiler, om til deres held." Og der var i virkeligheden flere til- 

 fælde hvor statens velfærd stod paa spil, da disse Aristophanes' 

 ord kunde synes at medføre sandhed. Da Solon havde skrevet 

 sine love og givet landet en forfatning, var den nærmeste følge, 

 at der iblandt den politisk umodne befolkning opstod anarchi 

 og forvirring. Og Guderne sendte dem da en dygtig og patrio- 

 tisk styrer, Pisistratos, som fritog sine landsmænd fra det selv- 

 styre som de ikke magtede, saa at Solons forfatning i ly af 

 hans kloge styre kunde slaa rod og vinde fasthed. Det hindrede 

 imidlertid ikke Athenienserne fra, da hans sønner fortsatte hans 

 hverv, og en af disse paa grund af en personlig strid, der ikke 

 var til hæder for nogen af de deri implicerede parter, var ble- 

 ven dræbt, at prise drabsmanden og hans fælle som fædrelandets 

 befriere. Der var i Athen en yndet sang: „I myrtens gren vil 

 jeg bære mit sværd, som Harmodios og Aristogeiton, fordi de 

 dræbte tyrannen og skaffede Athen friheden". Det ironiske 

 skjær som falder over den hele situation, for den havde de 

 ikke øie. 



Dette var første gang. Hvad da begyndte, gjentog sig. 

 Circa femti aar senere afskaffede de Areopagos — det høie raad 

 eller senat. Deres store digter Æschylos advarede dem. „Lad 

 folket" — heder det i Supplices 668 ff. — „ bevare forfatningen", saa 



