40 p. o. schjøtt [No. 1 



forhold til nutidens kjæmpemæssige skibsskrog var dets dimen- 

 sioner dvergagtige, men det præsenterede sig ikke saaledes. Det 

 var eiter dets udseende en baad, og som saadan af kjæmpe- 

 mæssig størrelse. Og typen forklarede sig selv. For den som 

 var vant til at bedømme farkoster og de krav som stilles til 

 dem, viste det sig strax ved første syn som noget i sit slags 

 fnldkomment. Uden dæk, som det var, kunde man med sikker- 

 hed betro sig dertil selv i overhændigt veir. En gammel søulk 

 stod ved siden af mig. „Ser Du", sagde han, „om galt skulde 

 være, at skibet faar en braadsjø ind forud, saa kan den som 

 forstaar at manøvrere det, seile våndet ud agter." Paa den 

 slags skibe seilede vore forfædre paa alle have — fra Spids- 

 bergen i øst til Vinland i vest, fra Island og Grønland i nord 

 til Middelhavet i syd. De var herrer paa havet — og det san- 

 dedes da som altid, de ord som Pericles udtalte da han til- 

 skyndede sine landsmænd til den tvivlsomme kamp med Sparla 

 om herredømmet i Hellas: „Det er noget stort at være herrer 

 paa havet." 



Og nu havde graven aabnet sig. Den svundne og døde tid 

 \ar blevet levende. Og vigtigheden af det gjorte fund stod klart 

 for mig. „Det er," skrev jeg under det første indtryk, „ikke blot 

 en gave fra forsynet til den norske videnskab, og det norske 

 folk, det er en opgave." 



Og hvad har dette fund udrettet? Hvad har det lært os at 

 forståa? Man vil studse ved at høre det, uvilkaarligt tvivle, 

 og dog er det uimodsigeligt. 



I Odysseen omtales et folk, Phæakerne, som Odysseus kom 

 til paa sin omflakken. Man har før anseet denne fortælling som 

 en poetisk fantasi. Den geniale Franskmand Victor Bérard har 

 vist at den er, saaledes som Grækerne selv troede, fuld virke- 

 lighed. Og dette gaar ligetil detaljer. „Mine folk", siger deres 

 konge Alkinoos, „er ikke nævekjæmpere eller brydere, men ypper- 

 lige søfolk, og de forstaar at 'skvætte våndet op med aarene'" 

 — en raffineret maade at ro paa, der bruges til orlogs, og som 

 ingen vist vilde rose hos et folk som skyldte fantasien og ikke 

 virkeligheden sit liv. 



