1916] DEN POLITISKE OG MILITÆRE ORGANISATION I ROM. 9 



Det er en selvfølge, at jeg kun vil behandle de store og le- 

 dende træk i den romerske forfatning og ikke gaa i detail. Det 

 er ikke min agt at gjøre saadanne arbeider som J. N. Madvigs 

 fortræffelige verk „Romersk Statsforfatning", overflødige. 



Disse ledende træk gjenfindes i forfatningen, ikke blot da 

 denne omfattede Rom og Italien, men ogsaa samtlige nationer i 

 den da bekjendte verden. Samfundets artikulation beroede der- 

 paa, de var det faste kit som holdt riget sammen. Og jeg maa 

 her gjøre opmærksom paa et eiendommeligt forhold med hensyn 

 til Roms tidligste historie, et forhold, enestaaende saavidt vort 

 kjendskab rækker: Vi linder lige fra først af kulturstatens in- 

 stitutioner — altsaa vidnesbyrd om at Rom var i besiddelse af 

 en høit udviklet og moden kultur, — og paa den anden side et 

 clair-obscur, gjennemvævet med sagn og fabler, der sætter os 

 tilbage til den tid da sagn opstaar og mythedannelse finder 

 sted. Roms ældste historie har som et Janushoved to ansigter. 

 Hvoraf kommer det? Jo: Rom hørte oprindelig til et folk med 

 høit udviklet kultur. Den Servianske forfatning, der var Roms 

 forfatning saalænge der overhovedet var tale om nogen romersk 

 forfatning, havde sin oprindelse i denne kultur, som fandtes i 

 Rom i kongetiden. Men saa gjør andre kræfter sig gjældende. 

 Nye nationale elementer har trængt sig ind i samfundet ved si- 

 den af eller rettere under de gamle. Sproget bliver et andet, 

 nationaliteten ligesaa. Den nation som Rom oprindelig tilhørte, 

 var bleven en fremmed, ukjendt og fiendtlig magt. Den literatur 

 som før havde været Romernes, var dem nu en lukket bog. 

 Romerne var ved en dyb kløft skilte fra sin egen fortid. Fan- 

 tasien var, som vi kunde vente af et høit kultiveret folk, sat i 

 bevægelse, men grundlaget var et andet, og den arbeidede saa 

 med myther og sagn. Deraf den eiendommelige blanding af 

 „Dichtung und Wahrheit" som vi finder hos de ældste kilder 

 til Roms historie, specielt Livius; den forbløffer os, og den for- 

 bløffede ogsaa ham selv. 



