16 P. o. schjøtt. [No. 3 



„Ved indgangen til Etruriens gravhøie ser vi mer end en 

 gang til høire og venstre for den mægtige fjeldportal en be- 

 vinget Sphinx holde vagt. Den er billedet paa hint gaadefulde 

 folk og land" (V. Gardthausen: „Mastarna oder Servius Tullius", 

 pag. 1). Sphinxen har talt. De døde er staaede op af sine 

 grave og har fortalt os sin historie. De har givet os en nøgle 

 der aabner hidtil lukkede ruin af den romerske historie. 



I den saakaldte Francois-grav, saa kaldet eiter franskmanden 

 Al. Francois, som fandt den i Vulci aar 1857, er et vægmaleri 

 gjengivet, hvori blandt scener, hentede fra den græske mytho- 

 logi, ogsaa forekommer et virkelighedsbillede, der spiller ind i 

 den romerske historie. Maleriet antages af Korte (Jahrb. d. Kais. 

 Deutsch. archaolog. Instituts Bd. 12, 1897) at være fra c. 400 f. Chr. 

 Der forekommer nemlig der kjendte navne. Først og fremst den 

 af keiser Claudius nævnte Mastarna, dernæst Kaile Vipna, der 

 ogsaa nævnes i den romerske tradition som Celius Vibenna, 

 Aule Vipna, sandsynligvis hans broder, endvidere en ukjendt 

 person med et kjendt navn Camillus (Gamitlnas) og last, not least 

 Gnæve Tarchu Rumach, d. v. s. Gnæus Tarquinius, Romernes 

 konge. Saaledes nemlig maa vistnok Rumach forklares — som 

 b ITégorjg hos Grækerne. Hvorfor ellers skulde nationaliteten 

 betegnes ved den ene person, uagtet hans tilhængere, der fore- 

 kommer paa billedet, ligesom han maa antages at have levet i 

 Rom? Sammenholder vi nu dette billede med oplysningerne fra 

 Claudius' tale, saa faar vi hvad vi hidtil har savnet, nemlig 

 authentiske og ugjendrivelige oplysninger om Roms historie og 

 et sikkert kriterium til at bedømme den romerske traditions 

 værd. 



Vi kjender fra vore skoleboger, der har sin visdom væsent- 

 lig fra Livius og Dionys fra Halikarnass, den rørende fortælling 

 om Tarquinius Priscus, som blev dræbt af sin forgjængers 

 sønner, men hævnet og efterfulgt af den brave Servius Tullius, 

 der var opvokset i hans hus og nu stillede sig til disposition 

 for hans trofaste og sørgende enke for at hævne drabet og 

 redde familien. 



