20 P. o. schjøtt. [No. 3 



var de raadende i krig og de raadende i fred. Til dem saa alle 

 op, fordi deres stemme i alt var den afgjørende, uden deres 

 samtykke kunde intet afgjøres. Men — de ikke blot beherskede 

 de øvrige medlemmer af staten : de opdrog dem. Det romerske 

 arcanum imperii var, at de befalende maatte være værdige dertil. 

 De underordnede maatte forståa at de stod under et mildt og 

 retfærdigt herredømme, og fandt sig i at adlyde herrer som var 

 dygtigere end de selv — efter Livius' udtryk ved en anden 

 anledning: justo et moderato regebantur imperio, og som han 

 tilføier: nee abnuebant, quod unum vinculum fidei est, meli- 

 oribus parere. Med andre ord: Afmerkningen af klasser ikke 

 blot adskilte, men forbandt. 



Dette princip tinder vi i Kom fra byens anlæg til rigets 

 undergang, og det gir Polyb anledning til det ovenanførte ord, 

 at intet studium er af større interesse end det at forsiaa de po- 

 litiske institutioner i Rom, der var aarsag til at den hele da be- 

 kjendte verden faldt under Romernes herredømme. 



Noget lignende vides ikke tidligere at være forekommet. 



Vore kilder omtaler under deres fremstilling af den Servianske 

 reform i første række fodfolket og begynder, som ogsaa naturligt, 

 med første klasse. Tilsidst kommer rytteriet, d. v. s. ridderne, 

 og disse er dog de fornemste. Hvorfor? At dette ikke beror 

 paa et tilfælde, fremgaar af et interessant sted hos Livius 29.37 

 fra 203 f. Chr., hvor det heder, at recognitio equitum først fandt 

 sted post lustrum conditum. Den omstændighed, at dette omtales 

 ganske en passant som noget selvfølgeligt, er naturligvis ikke 

 skikket til at nedsætte denne meddelelses betydning. Endvidere 

 udsondres i beretningen om den Servianske reform 12 centuriæ 

 equitum, hvorom det heder, at de for første gang blev udskrevne, 

 og altsaa var forskjellige fra de sex andre, som bestod under de 

 ved auspicia helligede navne: Ramnes, Tities og Luceres — 

 hver tribus bestaaende af to halvdele. Vore kilder er her usikre, 

 idet de nævner under Tarquinius Priscus — altsaa før Servius 

 Tullius — dels 12, dels 18 centuriæ equitum. Begge dele vistnok 



