1916] Filosofien Mos a. m. Schweigaard 13 



I sin kritiske avhandling, den franske, taler han om for- 

 skjellige kjendsgjerninger som viser hvad det vil si at forståa 

 den tyske filosofi, og sier i denne forbindelse : „Jeg anfører en 

 efter Beneke, som selv har den store fortjeneste at ha angrepet 

 grundlaget for denne filosofi, idet han gaar ut fra et ganske 

 desillusioneret standpunkt, og idet han strengt hævder nødven- 

 digheten av at erstatte de dristige dogmers system med en 

 lære som kan kontrolleres paa hvert punkt" 1 . 



I et brev til Welhaven, dateret Leipzig mai 1834, taler 

 Schweigaard om en introduktion han har faat av hegelianernes 

 skarpeste motstander, prof. Beneke i Berlin, „dem ich sehr be- 

 freundet bin". Straks ovenfor i samme brev nævner Schweigaard 

 sin uovervindelige motbydelighet og indignation over det hele 

 Hegeltums Schulerhaftigkeit og aandløshet. Schweigaard fort- 

 sætter saa med at ytre haap om at Beneke skal forfremmes 

 og faa et fast ordinariat i filosofi i Leipzig ; den hegelske ret- 

 ning forekommer Schw. nu at staa paa meget svake føtter. Det 

 følgende blir bedst gjengit ordret: 



I Benekes skjæbne tar jeg megen del. Han har hat megen 

 motstand at bekjæmpe, har i Berlin maattet taale megen tilside- 

 sættelse og set andre sig foretrukne uten at skifte mening eller 

 at opofre klarhetens og analysens likefremme metode for den 

 moderne mystifikation. For mig har han megen interesse, fordi 

 jeg aldrig har truffet nogen med hvem jeg saa fuldkommen 

 stemmer overens i visse videnskapelige grundbetragtninger 2 , 

 som vel ogsaa har været aarsaken til hans høist venskape- 

 lige Benehmen mot mig under mit ophold i Berlin. Jeg vil især 

 anbefale Dem blandt hans mange skrifter hans næstsidste: Kant 

 und die philosophische Aufgabe unsrer Zeit von Edvard Beneke, 

 som jeg er overbevist om vil interessere Dem høiligen. 



Det er unødig at kommentere disse uttalelser. De ord 



Schw. fortsætter saaledes : Han fortæller at hans lærer Bernardi, en 

 fortrolig ven av Fichte som menneske og som filosof, hadde gjort ham 

 den tilstaaelse, at han aldrig hadde forstaat hvad Fichte hadde skrevet, 

 og hvad han hadde sagt ham. 

 Uthævet av mig. 



