14 ANATHON AALL [No. 4 



Schweigaard bruker, er saadanne som passer paa kampfæller, 

 som føler at de sammen har stort at stride for. 



Vi skal lægge merke til de sidste ord. Det er vor opgave 

 at finde ut om mulig det litterære grundlag for Sehweigaards 

 filosofiske produktion. Her har vi nøklen. Schweigaard ikke 

 alene raader Welhaven til at studere Edvard Beneke, han har 

 selv gjort det. Og det han har studeret og gjort bruk av hos 

 Beneke, er netop de skrifter han nævner eller hentyder til, 

 Kant und die philosophische Aufgabe unsrer Zeit 1832, des- 

 uten det nyeste skrift av Beneke, indirekte berørt ved den 

 vending Schweigaard bruker om Kant-arbeidet: „i næstsidste". 

 Det som fulgte efter Kant-avhandlingen, er et skrift som 

 Schweigaard likeledes har kjendt. Det har titelen Lehrbuch der 

 Logik als Kunstlehre des Denkens, Berlin 1832. 



Hvis man nu utfører en sammenligning, jevnfører paa den 

 ene side disse 2 arbeider av Beneke, paa den anden de 3 tid- 

 ligere nævnte indlæg av Schweigaard, saa blir det aapenbart, at 

 vi her har fundet det litterære grundlag vi søkte efter. Ikke saa 

 at Sehweigaards selvstændighet som forfatter skulde gaa tilintet- 

 gjort ut av den sammenlignende prøve. Schweigaard finder altid 

 selv pointet for sine utprægede synsmaater. Paa intet punkt 

 søker han at suggerere læseren ved aand han har apet efter, 

 eller ved vidd han har laant fra en anden. Den skildring han 

 gir, har alt i alt en gjennem-personlig farve. Men argumentene 

 som brukes, er for en væsentlig del gjort gjældende før av Be- 

 neke; liketil i de karakteriserende uttryk er det møtepunkter 

 mellem dem, og her og der kan man tydelig iagtta hvor- 

 ledes disse skrifter av den tyske filosof har ydet Schwei- 

 gaard velkommen hjælp til materialet. Det gjælder den logiske, 

 den retsfilosofiske, men fremfor alt den kritiske avhandling av 

 Schweigaard. 



De har begge sympatier for de samme filosofer, de engelsk- 

 franske erfaringsfilosofer og blandt de tyske Schleiermacher og 

 Jacobi. Meget sigende er det forhold begge indtar til Kant. 

 Naar det ellers viser sig et stræv efter at komme utover den 

 romantiske filosofi i Tyskland, pleiet man nøie sig med at an- 



