16 ANATHON AALL [No. 4 



lehre des Denkens. Det er da ogsaa her saa mange møte- 

 punkter, at vi maa slutte Schweigaard har hat skriftet ved nåan- 

 den da han skrev sin anmeldelse. Beneke lægger i sin lærebok 

 stor vegt paa at logiken skal være praktisk anvendelig — det 

 samme er et hovedpunkt i Schweigaards recension av Sverdrups 

 logik. Paa det mest bestemte viser Beneke at tænkningen ikke 

 har en nyskapende, men opløsende og utredende opgave, at 

 gjennem den „nur eine Zergliederung oder Aufklårung, aber durch- 

 aus kein neuer Inhalt des Vorstellens gewonnen werden konne". 

 Man sammenligne hermed Schweigaards kri tik over den altom- 

 fattende begrepsklasse hos Sverdrup. „Til den sidste klasse av 

 begreper hører „noget", og dette indholdsløse ord, hvormed man 

 kan betegne hvad det skal være, dette tomme, matte, sørgelige 

 noget og dets synonymer skal nu danne en egen hovedart av 

 begreper!" Beneke blev aldrig træt av at fremhæve at tanke- 

 formene maa fremstilles strengt genetisk. Man maa gaa ut fra 

 det enkle og være klar over at de saakaldte begreper bare er 

 en sammenfatning av forestillinger. De logiske grundsætninger 

 er „die allgemeinsten Formeln des analytischen Urteilens". Med 

 det kan sammenlignes Schweigaards ord i hans logiske avh. 

 Virkeligheten er ikke et kar som man kan gripe i dets hanker 

 for med een fangst at bemægtige sig dens flytende indhold, den 

 er en rindende strøm, som vi maa følge. Og paa et andet sted: 

 De mange begrepsløse ord der er sat i omløp, er som slet mynt, 

 der fordriver den gode. Mange blir ogsaa bedragne ved disse 

 regnepenger. Var der ikke saa megen tale om det uendelige 

 og absolute, saa vilde man bedre finde sig til rette i det ende- 

 lige og betingede. 



Liketil i rene enkeltheter er der parallele ytringer hos de 

 to mænd, om de ændringer som maa gjøres med tænkelæren, 

 skal den være til nogen nytte og ha nogen mening. 



Jeg skal nævne et eksempel. Beneke vender sig mot den 

 formalisme og tautologi som paa mangt et punkt kommer frem 

 i den gjængse logik, og dens skolastiske behandling av emnerne. 

 Han peker paa visse reduktioner som kunde ske med inddelin- 

 lingerne. Den hypotetiske domsform (s. 76 ff.) har saaledes, 



