37 



utænkelig tanke at Schweigaard kunde ha skrevet disse dypt ind- 

 trængende avhandlinger uten at ha andres arbeider at støtte sig 

 til, — det var jo i sin ungdom han skrev dem, og hans studier 

 hadde hovedsagelig gaat i retsvidenskabelig retning. Ved de 

 oplysninger professor Aall nu hadde git, var betydningen av 

 Schweigaards filosofiske arbeider ikke forringet, men de var bragt 

 i historisk sammenhæng med tidens bestræbelser forøvrig. 



Det var et eiendommelig træk, at i Norge døde de rets- 

 filosofiske studier ut omkring den tid da wSchweigaard blev den 

 centrale skikkelse i vor retsvidenskap, mens de fortsatte i Dan- 

 mark, hvis retsskole forøvrig hadde omtrent samme præg som 

 vor. Saa langt som til at forkaste al retsfilosofi var Schweigaard 

 ikke gaat; det var bare den aprioriske filosofi han forkastet. 

 Naar retsfilosofien døde ut i Norge, var det altsaa ikke en direkte 

 følge av det syn paa filosofien Schweigaard hadde indgit sin 

 samtid og sine lærlinger. Grunden er vel snarere den, at de 

 opgaver av mere real art Schweigaard stillet, tråk hele opmerk- 

 somheten til sig og samlet al arbeidskraft om sig, saa der blev 

 liten interesse tilovers for retsfilosofien. Dertil kommer at den 

 almindelige filosofi hadde ikke i Norge nogen vekst, saa fra den 

 kunde ingen impulser komme. Betydning har det selvfølgelig 

 ogsaa hat, at de mænd som i retsvidenskapen arbeidet sammen 

 med og efter Schweigaard, personlig var mere anlagt for historie 

 end for filosofi. 



K o h t mente at naar Schweigaard og hele det juridiske 

 fakultet stængte sig saa fast inde i den historisk-deskriptive 

 metode, hadde det sammenhæng med de politiske motsætninger 

 i landet, og han henviste særlig til et ordskifte paa Stortinget 

 1851 mellem Schweigaard paa den ene side, F. G. Lerche og 

 Johan Sverdrup paa den anden, hvori særlig Lerche angrep den 

 historiske metode og klaget over at der ved Universitetet ikke 

 blev holdt forelæsninger over naturret. 



Hambro fremhævet at Schweigaard ogsaa i sin juridiske 

 produktion, særlig i kommentaren til den i 1842 emanerte straffe- 

 lov saavelsom i processen, undgaar al abstrakt begrepsdannelse 

 eller opstillen av almensætninger og mest mulig holder sig til 



