79 



der hadde anelse om at han vilde stige saa høit som han i 

 fremtiden skulde vise sig at gjøre, at han bl. a. som „excellens" 

 skulde bænkes side om side med de mægtige i det mægtige 

 keiserrike. 



I sin hospitalsvirksomhet interesserte ham vistnok mindre 

 den daglige lægegjerning under visitten, ti allerede paa denne 

 tid har han hodet fuldt av problemer; men det merkelige blev, 

 at denne teoretiker fra isse til fot, just i kraft av sine teoretisk 

 opkonstruerte formler, skulde ta saa tungt et løft som en, rigtig- 

 nok fjernt fra sykesengen staaende, terapeut i stor skala. Efter 

 sit hjertes ønske tok han snart avsked fra kliniken og tråk sig 

 tilbake til laboratoriet for helt ut at kunne ofre sig for sin 

 forskning. Arbeidsvilkaarene var fra først av kun beskedne, 

 men bedredes efterhaanden for omsider at bli noget nær fuld- 

 komne, da han i 1899 flytter til Frankfurt a. M., hvor et nyt 

 og tidsmæssig institut for eksperimentel terapi staar færdig til 

 at tåges i bruk. Det gjennem rundhaandede donationer grund- 

 lagte „Speyer-Haus" stilles yderligere til disposition. 



I hans samtid er det navnlig to faktorer som spiller ind til 

 forstaaelse av hans virke. Den ene er den opblomstrende bak- 

 teriologi, i Tyskland under førerskap av den et halvt snes aar 

 ældre Rob. Koch, hvis banebrytende miltbrandsundersøkelser 

 likeledes stammer fra østen, med Breslau som det videnskabelige 

 midtpunkt, hvor Cohnheim den gang docerte, og hvor ogsaa den 

 unge Ehrlich, sagtens for en del som indfødt Schlesier, en tid 

 opholdt sig. Den anden faktor er av industriel art, nemlig den 

 fremvoksende anilinfarvefabrikation, uten hvis hjælp i teknisk 

 henseende ei heller bakteriologien kunde skyte slik fart som 

 den gjorde. I sine farvninger indskrænket nu E. sig ikke alene 

 til bakterierne, men gik ogsaa til cellerne (hvis tinktion jo ellers 

 — om end i indskrænket maalestok — længe hadde været 

 kjendt), navnlig til de hvite blodlegemers protoplasmatiske granu- 

 lationer, som efter ham inddeles i baso-, nøitro- og acidofile, 

 eftersom de viser affinitet overfor basiske, nøitrale eller sure 

 farvestoffer. De første danner grundlaget for mastcellerne, no. 2 

 for de vanlige polynukleære leukocyter, og de sidste utgjør de 



