96 



(1903), «Erindringer fra et halvt Aarhundredes Vandreliv" (1905) 

 og især „En Ghristianiertsers Erindringer fra 1850- og 1860-Aarene" 

 (1910) er ikke alene meget lærerike, men ogsaa særdeles under- 

 holdende ved sin livlige, ledige fremstilling, sin rigdom paa 

 interessante oplevelser og iagttagelser og den humane opfatning 

 av personer og forhold de gir uttryk for. Vi lærer her Yngv. 

 Nielsen at kjende fra hans aller hedste side, slik som han ogsaa 

 personlig kunde være naar hans medfødte elskværdighet og 

 meddelsomhet f rit fik utfolde sig. 



Om Yngv. Nielsens memoirer fra hans senere politiske kamp- 

 tid, bøker som „ Under Oscar II's Regjering", „Fra Johan Sver- 

 drups Dage" og „Da Unionen skulde briste. Oplevelser og Op- 

 tegnelser 1890 — 95", er der fældet en temmelig enstemmig streng 

 dom; men denne rammer, saavidt jeg kan se, væsentlig hans 

 politiske optræden, som ganske vist i sin tid var meget angripelig 

 baade fra høire- og venstrestandpunkt. At han senere aapent 

 har turdet vedkjende sig denne optræden, uten at frygte at han 

 derved gav sig selv blottelser, taler derimot, forekommer det 

 mig, rent menneskelig set, nærmest til ære for Yngv. Nielsen. 

 Memoirene faar ogsaa sin største værdi og interesse netop ved 

 den uforbeholdenhet hvormed forfatteren beretter om sine op- 

 levelser og sin virksomhet i en sterkt bevæget tid, da han selv 

 stod de politiske begivenheter meget nær. 



Yngvar Nielsen viet i de senere aar av sit liv sine kræfter 

 væsentlig til sin videnskabelige gjerning og sin forfattervirksomhet 

 og var tillike en sterkt benyttet mand i Universitetets admini- 

 stration, formand i Kildeskriftkommissionen, i Historisk Forening, 

 i Turistforeningen m. m. m. Han hadde i 1890 mottat et profes- 

 sorat i geografi og etnografi og gav saaledes frivillig avkald paa 

 den tilsvarende stilling i historie, hvortil han gjentagne ganger var 

 indstillet av det historisk-filosofiske fakultet. Senere har han 

 undertiden beklaget sig over dette; det var, skrev et blad ved 

 hans død, „hans livs store sorg". Jeg for min del tror dog ikke 

 at lærergjerningen, selv ved Universitetet, i længden vilde ha 

 øvet nogen tiltrækning paa professor Nielsen. Han var oprindelig 

 arkivmand og følte sig tilfreds i denne stilling, senere (fra 1878) 



