102 



historie læser vi i dramatisk forkortning den hele kulturhistorie. 

 En hygienisk eller psykiatrisk replik kan gi os en rigdom av 

 oplysninger om hele epokens kultur, og et gammelt lovsted kan 

 aapne en verden av viden for den kyndige mediciner. 



Intet menneske kan overskue den hele medicin. Den enkelte 

 mediciner, hvor vidt omspændende han end maatte være, ser 

 kun en meget ringe del av dette uhyre omraade, og jo videre 

 specialiseringen drives desto dypere graver den enkelte forsker 

 sig ned i sin egen skyttergrav, fra hvis overkant han kun har 

 en snæver utsigt, og dog ser han rundt om sig talrike kollegers 

 øine og erfarer hvorledes han er omringet av medarbeidere i 

 den fælles saks tjeneste — videnskapens hensynsløse fremgang. 



Medicinalhistorien er en av den historiske videnskaps yngste 

 skud, og like til henimot vore dager beskjæftiget den sig næsten 

 utelukkende med utforskningen av de ældre tiders specifikt 

 medicinske ideer og systemer; — en bærende bjelke i den kultur- 

 historiske forskning er den først blit i den allersidste tid. 



Allerede ved vort medicinske fakultets oprettelse var det 

 paa tale at gjøre medicinens historie til lærefag; men det var 

 nu meget for tidlig. Hos os var Ludvig Faye den første som 

 optok arbeidet for at vække lægernes og de medicinske studen- 

 ters interesse for det historiske studium av deres fag, og i en 

 aarrække holdt han forelæsninger over utvalgte emner av 

 medicinalhistorien 



Anton Ludvig Faye var født i Skien den 23de oktober 1845 

 som søn av daværende korpslæge, senere professor Frans Faye, 

 vort selskaps stifter, hvis buste pryder denne sal. 



Professor Faye var en mand av den gamle klassiske skole 

 med meget alsidige medicinske interesser og med et aapent 

 øie for lægestandens pligt til at avse kræfter til den viden- 

 skabelige forskning. Ludvig Faye fulgte i sin fars fotspor. 

 Han blev som denne militærlæge og interesserte sig som ung 

 mest for de samme fag som hans far dyrket. Frans Faye tok 

 i 1842 den medicinske doktorgrad ved vort universitet, og den 

 næste i rækken av vore medicinske doctores var hans søn 

 Ludvig, der i 1875, 6 aar efterat han var blit kandidat, tok 



