118 



undtagelsesløst, ^mekanisk", hvor de ikke krydses av analogien, 

 av psykiske faktorer - - det var „junggrammatikernes" løsen 

 utigjennem 80-aarene. Det ældre slegtleds spekulationer over 

 fleksjonens gradvise utvikling kom i miskredit; de levende sprog, 

 som kunde direkte iagltages, kjendte kun fuldstændige ord, og 

 kun med fuldstændige ord vilde man regne ogsaa for de før- 

 historiske tilstande som gik ind under den sammenlignende indo- 

 germanske sprogvidenskap 1 . 



Torp kom ikke med i denne bevægelse i de kredse hvor 

 den omkring 1880 gjorde sig sterkest gjældende, og hvorfra de 

 senere førere i indogermanistiken utgik. Men han tilegnet sig 

 deres metode, om han end ikke med fuld hengivelse fulgte 

 deres bestræbelser for at trænge ind i sprogets inderste liv, og 

 om end et arbeide som PauTs „Principien der Sprachgeschichte" 

 (1880), der søkte at sammenfatte det nye syn paa sprogutvik- 

 lingen, ikke formaadde at vaekke hans interesse for sprogbio- 

 logisk tænkning. Den nye metode førte til den ene seier eiter 

 den anden, hovedsagelig indenfor de indogermanske sprogs lyd- 

 og formlære. Her kom Torp med, og i arbeidet med de gamle 

 sprogs fleksions\æve fandt han, den klassiske filolog og Gurtius's 

 elev, sit naturlige virkefelt, mens han i sin selvstændige forsk- 

 ning maatte la akcentlæren og den øvrige lydlære ligge. 



Allerede Torp's første arbeide, doktoravhandlingen „Die 

 Flexion des Påli in ihrem Verhåltniss zum Sanskrit" (1881), 

 behandlet et av de gamle indogermanske kultursprogs bøinings- 

 lære, i dets forhold til en yngre dialekt. I 1888 fulgte et mindre 

 skrift om de indogermanske pronomeners bøining („ Beitrage zur 

 Lehre von den gesehlechtlosen Pronomen in den indogermani- 

 schen Sprachen"), og i 1890 kom hans største arbeide fra det 

 første avsnit av hans liv, som var viet klassisk filologi og sprog- 

 sammenligning, „Den græske Nominalflexion sammenlignende 

 fremstillet i sine Hovedtræk", hvis indledningsavsnit han for- 

 øvrig allerede hadde meddelt som bidrag til Bugge-festskriftet i 

 1889 („Vokal- og konsonantstammer"). 



Jfr. Vilh. Thomsen, Sprogvidenskabens historie. Kjøbenhavn 1902, s. 72 ff. 



