120 



som han i 1882 var begyndt som universitetsstipendiat „i sanskrit 

 og sammenlignende sprogvidenskap". Men en anden side aaben- 

 barer sig i hans metriske oversættelse av Sophokles's Antigone 

 (1886). Her er han — likesom tidligere Vibe og Weisse - 

 talsmanden for den klassiske kultur, som vender sig til den 

 norske almenhet. De ydre forhold var imidlertid saadanne at 

 Torp ikke fik vie sin fulde kraft hverken til den ene eller til 

 den anden gren av denne virksomhet. Fra sit 29de til sit 41de 

 aar blev han gaaende som universitetsstipendiat. Han maatte 

 slite som timelærer ved siden, og sygdom la flere ganger 

 sin tunge haand paa ham, én gang da han netop stod i begrep 

 med at hævde sig som ansøker til et professorat i klassisk 

 filologi. Der var tider, da han led sterkt under fremtidens 

 usikkerhet og utilfredsheten ved ikke at ha fundet et felt hvor 

 hans eiendommelighet som forsker frit kunde utfolde sig. 



Først i 1894 lysnet det for ham, da der blev oprettet et 

 ekstraordinært professorat for ham i „sanskrit og sammenlig- 

 nende sprogvidenskap". Dette føltes som en befrielse for ham. 

 Skrankene er revet ned, og han stormer frem, med en vælde 

 som kun egte forskertrang kan utfolde, tryg paa sine evner og 

 den rike og sikre viden som ligger ophobet, færdig til at brukes. 



Der er intet avsnit i Torps forskerliv som vi dvæler ved 

 med saadan glæde og stolthet som aarene fra 1894 og ulover, 

 til hans legemlige kræfter svækkes. Det er helt nye og vidt- 

 strakte omraader han betræder, og dog færdes han her som i 

 en lek. 



Ser vi nærmere efter, vil vi finde at dette gjennembrud 

 allerede i adskillige aar har været forberedt. 



Som universitetsstipendiat underviste Torp stadig i sanskrit, 

 og desuten læste han over græsk og latinsk grammatik og klas- 

 sisk litteratur. De komiske forfattere, Aristophanes og Plautus, 

 synes særlig at ha tiltalt ham. Men i høstsemestret 1890 be- 

 gyndte han at læse over Homer og noget senere over græske 

 dialektindskrifter, og dermed staar vi ved den omlægning i hans 



