127 



tider har den etruskiske forskning været paa avveier, kun i kortere 

 perioder har enkelte mænd maalbevisst arbeidet paa at bringe 

 etruskologien ind i et spor som, om end yderst langsomt, dog 

 førte sikkert fremover. Som bekjendt har det endnu ikke lyk- 

 kes at paavise slegtskap mellem etruskisk og noget andet kjendt 

 sprog. Det gaadefulde ved sprogets stilling har lokket til over- 

 ilede forsøk paa at tolke etruskiske tekster efter den etymologiske 

 metode med et eller andet bedre kjendt sprog som „nøgle". 

 Corssen hegyndte i 1870 aarene med at tolke etruskiske ind- 

 skrifter ved hjælp av latin, men fremkaldte heftig kritik hos 

 Deecke og Pauli, den kombinatoriske metodes energiske for- 

 fegtere. Deecke blev dog ikke sin metode tro; til Pauli's store 

 forbitrelse gjorde han i 1882 sin skjæbnesvangre „ saltomortale 

 tilbake i Jung-Gorssenianismen". Han møttes her med Bugge, 

 som ogsaa, før han kom ind paa sammenligningen med armenisk, 

 ansaa etruskisk for et med italisk nær beslegtet sprog. Men det 

 mest dramatiske punkt i etruskologiens historie betegner et skrift 

 av Pauli fra 1883 „Die Losung der Etruskerfrage" (Altital. Stu- 

 dien II), hvori han tolker en av de længere etruskiske nidskrifter 

 ved hjælp av — litauisk, og fører et høist respektabelt bevis 

 for at etruskisk er et baltisk sprog. Pauli ender sit skrift med 

 at bebude at et følgende arbeide skal ha til titel: „Die wahre 

 und die falsche Methode in der Enlzifferung der etruskischen 

 Inschriften". Dette lot heller ikke længe vente paa sig: med 

 adresse til Bugge aabenbarer Pauli at hans litauiske raptus var 

 en praktisk spøk, hvorved han vilde reducere den etymologiske 

 fremgangsmaate in absurdum. „Med denne metode kan man", 

 sier Pauli, „bevise alt, og jeg paatar mig ved hjælp av den 

 at bevise etruskiskens slegtskap med et hvilketsomhelst mig 

 endnu ubekjendt sprog, f. eks. fra det indre Afrika eller Sydhavs- 

 øerne, naar man bare indrømmer mig litt tid til at opnaa et 

 overfladisk kjendskap til vedkommende sprog". Men Bugge med 

 sin vældige evne til at tro paa digtersynene, som kunde slaa 

 ned i ham midt under minutiøse, fast opbyggede enkeltunder- 

 søkelser og umerkelig for ham selv gi hans forskning en ny 

 orientering, forsmaadde i etruskologien enhver principiel drøftelse 



