140 



forsker. Naar han bygget, var del paa det enkelte sprogs byg- 

 ning, hvis faste linjer og rike detaljer han overskuet i ét blik. 



Enkeltsynet, skarpt, men flygtig, dog ofte paany opduk- 

 kende — det synes at være Torp's særkjende i videnskapen. 

 Det er det ialfald i hans poetiske prodnktion paa latin, i epi- 

 grammet og i de mindre reflekterte av hans bredere malende 

 digte, som gjerne dvæler ved den enkelte scene. I denne egen- 

 art er han vidt forskjellig fra Sophus Bugge, hos hvem det 

 indre lys, engang tændt, stadig forplanter sig over vide veier, 

 som enten aapner sig fra nyt eller skifter ny farvetone. 



Videre formaar jeg ikke at følge Alf Torp. Vi blir staa- 

 ende ved det som fører os dypest ind i hans forskeraand. Hans 

 indre aabenbaringer var lians glæde, en glæde, umiddelbar og 

 uten foifængelighets eller smaalighets plet for os at opclage. Vi 

 deler hans glæde og takker ham for det varige han har skjæn- 

 ket videnskapen, og for de kræfter han har sat i bevægelse 

 her hos os og videre ut. vist gjennem lange tider. Dagene fjer- 

 ner ham mere og mere fra os. Det som vi har lettest for at 

 fastholde, er mindet om hans aldrig hvilende vidtsøkende aand, 

 som præget den arv han har efterlatt os, med geniets lynglimt 

 og tankens klarhet, med offervilje og selvforglemmelse. Æret 

 være det minde! 



