No. 1] NORSKE MAGISTRE I WITTENBERG 35 



For nogle aar siden tilbragte jeg en aften i „Urania" i 

 Berlin. Der holdtes et foredrag med fremvisning av billeder fra 

 „das Land der Mitternachtsonne". Billederne var udmerkede og 

 foredraget indgaaende og forstaaelsesfuldt. Det sluttet med en 

 bemerkning om „das melankolische Norwegen". Det er vel saa. 

 Der gaar et melankolsk drag gjennem saa meget, som er norsk: 

 landet, folket og dets historie. Dette gjælder ogsaa vore stude- 

 rende unge landsmænd i Wittenberg. Den paaskjøn neise, som 

 blev dem tildel for flid og dyglighet, blev sparsom nok. Utlendske 

 indflyttere tok de stillinger, som burde staat aapne for landets egne 

 sønner. Saa gik det som det kunde. En av vore magistre dør i 

 trange kaar i Kjøbenhavn. En anden blir et offer for ortodoksi- 

 stisk nidkjærhet. En tredje forsvinder oppe i Finmarken, uten 

 at man hadde større bruk for ham. To gaar tapt for landet 

 som følge av norske landskapers avstaaelse. Tilslut staar vi der 

 noksaa fattige. 



Men ikke skal vi vel ha mindre inteersse for vore unge 

 landsmænd, fordi om de paa grund av tidernes ugunst fik ut- 

 rettet mindre, end de ellers kunde ha gjort. Tvertimot skylder 

 vi at gjøre tidligere tiders uret god igjen, saavidt det staar til 

 os, og gi dem et godt rum i vore tanker og vor sympati. 



Desuten maa det ikke glemmes, at billedet ogsaa har sine 

 lyse sider. Særlig har vi al grund til at mindes med tilfredshet 

 mænd som mester Torbjørn, mester Halvard og mester Kort. 

 De har visselig baade i Wittenberg og andensteds med ære 

 repræsenteret det fædreland, hvorfra de stammet. 



Og det smukke samarbeide mellem de tre studerende fra 

 Stavanger, Jæmteland og Skaane bør vel heller ikke glemmes. 



Saa var jo ogsaa magisterkapitlet kun et brudstykke av 

 den saga, som omfatter adskillig over hundrede norske studenter 

 ved Luthers og Melanchtons universitet. 



