69 



efter hans død sterkt angrepne stamtræteori som Johannes 

 Schmidts i opposilion dertil fremsatte „Ubergangstheorie", og 

 med henvisning til historisk-etnografiske kjendsgjerninger frem- 

 holder hvorledes begge teorier, rigtig forstaat og uten urgering 

 av haltende billeder, ikke staar i principiel motsætning, men 

 tvertom er berettigede ved siden av hverandre. Leskiens sunde 

 syn og nøkterne kritik i dette programavsnit vil sikkert vinde 

 almindelig anerkjendelse den dag idag. Men jeg skal ikke op- 

 holde mig herved eller ved citat av enkeltbemerkninger, som for 

 den speciellere utforskning av sprogvidenskapens historie har sin 

 værdi, bl. a. viser Leskiens frigjørelse fra det gamle syn paa 

 sproget som en sit eget liv levende naturgjenstand. Det som vi 

 her kan nøie os med at fremholde, paa bakgrund av hvad jeg 

 nævnte om Leskiens saa at si aandelige utgangspunkt, Schleicher, 

 det er at i Leskiens verk fra 1876 staar vi overfor fuld og be- 

 visst utforming av den moderne sprogforsknings teori og metode; 

 i indledning som senerehen finder vi her „lydlov" og „analogi" 

 stillet klart op som de to principper, hvis krydsende spil forklarer 

 al sprogets omforming. Dette maa gjælde over hele linjen, i 

 bøiningslæren ikke mindre end i den engere lydlære. „Beide 

 Momente, lautgesetzliche Umbildung und Analogie, erklåren die 

 in einer bestimmten Periode vorhandene Gestalt der Declination 

 einer Sprache, wie jeder Art der Flexion, und nur diese beiden 

 Momente kommen in Betracht" (s. 3). 



Og lydlovene virker undtagelsesløst — det uttales paa for- 

 skjellig vis flere steder. Forskjellige lydlover kan krydse hver- 

 andre, men hvor det ikke sker, eller analogivirkning griper ind, 

 maa loven virke paa ventet maate. „Låsst man aber beliebige 

 zufållige, unter einander in keinen Zusammenhang zu bringende 

 Abweichungen zu, so erklårt man im Grunde damit, dass das 

 Object der Untersuchung, die Sprache, der wissenschaftlichen 

 Erkenntniss nicht zugånglich ist" (XXVIII). 



Her erkjender man klart den tyske „junggrammatiske tt 

 skoles, særlig Leipzigsprogforskningens teoretiske signaler. Og 

 Leskiens arbeide er i tid indenfor Leipzigkredsen, saavidt jeg 

 ser, det første hvor disse signaler toner i fuld og klar form. I 



