70 



hans forelæsninger maa de da vistnok ha været fremme alt tid- 

 ligere. Dermed laa det ikke langt borte at gjøre Leskien til fane- 

 bæreren — ja, ettersom aarene gik og disen la sig om kontu- 

 rene, hævde ham som den banebrytende person, den egentlige 

 grundlægger av den teoretiske basis hvorpaa et nyt epoke- 

 gjørende avsnit av den sammenlignende sprogvidenskap hviler. 

 Om Leskiens navn la sig i visse kredse mere og mere en ube- 

 stemt nimbus, saa meget naturligere for de mange elever som 

 i senere aarrækker beundret hans klare, gjennemtrængende og 

 kritiske tankeføring paa forelæsningene og fik ham kjær for hele 

 hans vindende, vækkende personlighet. 



Men sammenhængen maa dog vistnok opfattes anderledes. 

 I sit nævnte fortjenstfulde oversigtsarbeide har professor Peder- 

 sen nylig kastet lys over den virkelige sammenhæng med den 

 junggrammatiske skoles fremvekst og utformingen av de nye 

 teoretiske krav til den sammenlignende sprogforskning. Veien 

 for ny erkjendelse blev banet av en række glimrende opdagelser 

 i 70-aarene, av Ascoli, Thomsen, Joh. Schmidt, Verner, Saussure, 

 Osthoff, Bugge, Brugmann; i flere tilfælde samme iagttagelse fra 

 forskjellig hold. Dermed blev „det billede, der mødte sprog- 

 forskeren ved gjennemforskningen av de gamle indoeuropæiske 

 sprog" til „et ganske andet end tidligere" (s. 69). „Materialet 

 opdrog nu forskerne til at antage fuldstændig lovmæssighet i lyd- 

 utviklingen og søge en forklaring for enhversomhelst avvigelse fra 

 det sædvanlige" (69). Scherer, som har hat tydelig vækkende ind- 

 flydelse paa Leskien som paa tiden i det hele, gav, efter hvad 

 Pedersen konstaterer, en tydelig uttalelse av lydlovenes undtagel- 

 sesløse virkning et aar forut for Leskiens „Die Declination" ; 

 ja dansken Verner var ute med en lignende uttalelse i et brev 

 alt i 1872. Med andre ord „det nye laa i luften" (s. 71). Selv- 

 følgelig „har den teoretiske drøftelse hat sin betydning for den 

 sammenlignende sprogvidenskabs videre utvikling"; men man 

 maa ikke forveksle aarsak og virkning; „det er ikke den teore- 

 tiske klarhed, der har skabt de store fremskridt, men det er de 

 konkrete fremskridt, som har skabt den teoretiske klarhed" (75). 



