75 



slaviske filologi, slavisk syntaks for øie — gav hans søn mig 

 en levende forestilling om hvorledes den aldrende forsker slukte 

 litterære frembringelser paa sproget i et omfang som var formelig 

 utrolig. 



Den enorme og rike viden som saaledes blev et stykke av 

 Leskiens person, har avsat frugt til mange kanter, i halvt eller 

 helt latent form. Først og fremst naturligvis i det brilliante lær- 

 domsmilieu, som han levet i under stadig gjensidig berikelse og 

 belæring; men videre f. eks. i encyklopædier, som han var knyttet 

 til i lange aarrækker, i eventyroversættelser, i andres arbeider. 

 Jeg har imidlertid ikke forsøkt at trænge dypere ind i denne side 

 av Leskiens gjerning; det vilde føre for vidt. 



Ogsaa fra levende tale har Leskien søkt berikelse for sin 

 viden og ny erkjendelse, i overensstemmelse med periodens krav 

 til sprogforskning. Han har samlet sin del av de „Litauische 

 Volkslieder und Mårehen" som han og Brugmann utgav i 1882. 

 Kroatiske og serbiske dialekter studerte han fra folkets mund 

 paa Dalmatiens øer, behersket dette og andre sprog praktisk, 

 vistnok endog udmerket. Hans mange slaviske elever, fra de for- 

 skjelligste egne, var ham ofte en værdifuld kilde. Jeg føier til 

 hvorledes han med interesse fulgte den i hans modnere aar spi- 

 rende dialektforskning paa grundlag av bedre fonetisk skolering 

 — lydhør for tidens strømninger var han, som alt før sagt. 



Men det var dog bøkerne som forsynte den store arbeids- 

 kraft og taalmod med hovedmaterialet, med detaljmasser i den 

 fylde som sikrer Leskiens undersøkelser saadan varig værdi. 

 Det er denne søken tilbunds i det tilgjængelige materiale, som ogsaa 

 utmerker Leskiens vigtige arbeider over kvantitet og akcent, frem- 

 lagte dels i det kgl. saksiske videnskapsselskaps avhandlinger, 

 dels i Jagic's „Archiv fur slavische Philologie", hvor Leskien i 

 over en menneskealder leverte artikler fra de forskjelligste om- 

 raader av slavisk sprogvidenskap. 



Vi streifet alt ovenfor hvorledes Leskien saa tidlig som i 

 1876 i en almensætning fremholdt akcentstudiet som et nød- 

 vendig fremtidsprogram for arbeidet med slaviske og baltiske 

 sprog — men at dette efter mit syn paa Leskien neppe var 



