86 



og Frode, at det kann ikkje vera eit tilfelle. Men det er 

 den store skilnaden, at Frode liver lenge etter striden, me- 

 dan Beowulf fell; Sievers held dette for „unwesentlich" 

 for jamføringi. Olrik refererar Sievers provføring og held 

 fram : „Lad os prøve denne tankes værdi på nogle af de andre 

 dragekampe. Det skulde altså være uvæsentligt for bestemmel- 

 sen af deres slægtskab om f. eks. Regnar lodbrok fælder ormen 

 eller bliver dens bytte, om Sigurd Fåvnesbane lader sit liv på 

 Gnitahede eller om han rider med Favnes guid på hesteryg inc! 

 i lueborgen, om Thor kun går ni skridt fra det faldne verdens- 

 uhyre, eller han lever glad videre med Vidar og de andre unge 



guder Og selve dette Frode-Beovulfsagn, hvorledes skal 



det have levet på folkemunde ? Har der været en første tid, da 

 man fortalte om heltens fald, og så pludselig har en fortæller 

 byttet om, så at han overlevede kampen? Eller er heltens seir 

 det oprindelige og en senere digtning har byttet, så at han 

 lader liv? . . . Sievers antyder at forandringen er sket, fordi det 

 blev den siste begivenhet i heltens liv og derfor burde ende 

 sørgelig. Er da tidsregningen i hans bedrifter det overordnede 

 forhold, og heltens liv eller død det „uvæsenlige?" Olrik finn 

 at Sievers provføring er det typiske uttrykket for den vanlege 

 ^filologiske" metoden, som ikkje bryr seg so mykje um hovud- 

 formationane, men vil føra provet ved likskapar i einskildting og 

 allerhelst peika paa ordrett samsvar. Men for folkeminnegran- 

 skaren hev desse likskapane i seg sjølv lite verd. „De er af 

 samme art som når en krokodille ligner en drivende træstamme: 

 samme barkede overflade; men ved nærmere undersøgelse viser 

 dyrets egenlige bygning, hver del og dens anvendelse, sig at 

 være ganske forskellig. For folkemindeforskeren er sagnet en 

 organisme; og det afgørende bevis for slægtskab må føres ved 

 hjælp af hele den organiske bygning: den sum af enkelte hand- 

 linger, der fører sagnet til dets mål. Blot at sammenstille to 

 vilkårlig valgte tekster er ganske ørkesløst. Man må overskue den 

 hele række av sagn, der udtrykker samme motiv, se de væsenlige 

 udformninger af grundmotivet, og siden følge dem i deres finere 

 forgreninger". Det veike ved slikt eit prov som det Sievers fører, 



