110 



og Manden — Ernst Sårs, som kommer til at peges paa som 

 den centralt bevægende Kraft i Tankens og Kravets Vext. Hans 

 egen Ud vikling og Virksom hed udgjør et eneste, stort, program- 

 matisk Forarbeide til 7de Juni. Ligesom denne Dag ikke vilde 

 have været uden ham, danner den omvendt den forklarende, 

 retrospektivt udfyldende, samlende Afslutning paa hans Livsvirke, 

 som uden den vilde været en Torso." Hertzberg, aprilministeren 

 fraa 1884, vedgjekk ope og ærleg at det var Sårs som den gongen 

 hadde rett, for di vinstresigeren i 1884 var fyresetninga for 

 unionssprengninga i 1905: „Lad være, at vi mange, som først 

 tvungne af Omstændighederne har maattet lære at bryde med 

 vore Illusioner, ingenlunde kan indrømme, at vi paa ethvert 

 væsentligt Punkt har tåget feil. Historien vil alligevel sige, at 

 Sårs og de, som af ham inspireredes, stod i fortroligere Samfund 

 med Folkesjelen, med Folkeviljen saavelsom med Folkekraften." 

 Det er sant som Hertzberg peiker paa, at slett ikkje alle som 

 hjelpte til i 1884, hadde det klaart fyre seg at dei fyrebudde ein 

 nasjonal siger. Men for Sårs var just det nasjonale hovudsaka, 

 og paa same maaten var det det nasjonale han søkte i historia 

 vaar. Denne tenkemaaten kom etter kvart til aa sette visse 

 grenser for den historiske synsvidda hans; serskilt vende han 

 seg med meir og meir uvilje burt ifraa den økonomiske historie- 

 granskinga, — beint fram for di dei økonomiske fyregangs- 

 mennene, aller mest i ungdomsaara hans, hadde staatt imot det 

 nasjonale arbeide. Ein ser dette klaarast i den „ Norges politi- 

 ske Historie 1815—1885" som han gav ut i aara 1899 — 1904, 

 og i framhalde um tida 1885 — 1905, som kom i samlarverke 

 „ Norges historie fremstillet for det norske folk" i aara 1908 — 9. 

 Hadde ein her berre sett i tittelen „nasjonalpolitisk historie", 

 so hadde ein straks havt synspunkte til Sårs, og ingen kunde 

 ha lasta han for at det var vigtige ting han ikkje tok med. Det 

 var voksteren fram til nasjonalt sjølvstende som var hjartesaka 

 hans, og det var den han vilde skildre. Han saag godt at 

 historia vaar kunde være meir enn dette, og han ynskte aa faa 

 meir med i den bolken han skulde skrive til det nye samlar- 

 verke. Daa han kjende at hans eiga magt minka, so han ikkje 



