119 



for ham, som aldrig naadde frem til at skape sig en fuldstændig 

 akademisk platform for sin virksomhet. Med liv og sjæl kastet 

 han sig over eksperimentalpsykologien og studerte dens teknik 

 i Leipzig, i Bonn, der han blev assistent hos eksperimentalpsyko- 

 logen Martius, og — senere — i Turin hos Mosso og i Paris. 

 Selv kom han dog ikke til at gjøre noget større arbeide paa det 

 felt. Det blev mest med nogen mindre studier om farvesansen. 

 Noget videre dypt.ned i hovedproblemene trænger de ikke, disse 

 undersøkelser; men Aars har dog faat lovord hos fagmænd for 

 med helt enkle arbeidsmidler at ha fundet ut et og andet til 

 oplysning om farvesansen. 



Andre undersøkelser i samme leien gik paa emner fra pæ- 

 dagogikken, som han altid omfattet med særlig interesse, og hvor 

 universitetet gjerne hadde set ham i fast lærerstilling, dersom 

 ikke hans helbredstilstand hadde været til hinder. Et litet kom- 

 pendium over psykologien i fagets nyere skikkelse er hans fnd- 

 ledning til psykologien 1898. Det er endnu — i sin knappe 

 form — uten sidestykke i norden som kortfattet orienterings- 

 middel over den nye gren av videnskapen. Med større original- 

 arbeider i faget maa det naturlig ikke sammenlignes. 



Under alt dette hadde Aars aldrig tapt de rent filosofiske 

 opgaver av syne. Hans doktorarbeide fra 1896, Die Autonomie 

 der Moral, er i hovedsaken en kritisk avhandling om moralfilo- 

 sofien hos Kant. — Og fra sit Pariserophold tok han hjem med 

 sig et nyt større verk han hadde forfattet over filosofiske sjæls- 

 problemer. Det drøfter slike emner som vel ikke falder inden- 

 for den eksperimentelle metode, men som dog er kommet i andet 

 lys ved den eksperimentelle og fysiologiske videnskap om sjælslivet. 

 Arbeidet kom ut i 1900 med den noget fremmedlydende titel: 

 Zur psychologischen Analyse der Welt. Projektionsfilosofi. Det 

 er vel det betydeligste bidrag av Aars til den videnskap han 

 har dyrket. Jeg skal derfor dvæle litt ved det. 



Han gjør i dette skrift det forsøk at rekonstruere virkelig- 

 heten for os. Og han gjør det slik at han holder sig til den 

 eneste kilde vi har for kundskapen — for denne kundskap og 

 for al kundskap. Den opfattende sjæl er denne kilde. Vore 



