127 



ningen og kastet sig med al sin brændende entusiasme og 

 energi over den bildende kunsts historie, som dengang endnu stod 

 saa temmelig paa begynderstadiet som videnskap. Dette var et 

 av de første av de mangfoldige lange utenlandsophold og vidt- 

 strakte reiser som hans studier førte med sig. I sin tid var 

 han sikkert en av de mest bereiste nordmænd. Disse hyppige 

 reiser i forbindelse med hans smidige og repræsentative væsen 

 var det som ef terhaanden bragte ham i forbindelse med en stor 

 række kjendte europæiske personligheter, og det var en hyldest 

 baade til ham selv som en veteran paa kunstforskningens omraade 

 og til Norden, som han med bravur repræsenterte, naar han 

 i de senere aar gjentagne ganger (i Amsterdam, i Liibeck) blev 

 valgt til præsident ved de store internationale kunsthistoriske 

 kongresser. 



Fra 1866 av indehadde Dietrichson en række kunstteoretiske 

 og administrative stillinger i Stockholm. Han tilbragte ikke 

 mindre end 16 aar i alt i Sverige — indtil han 1875 blev kaldt 

 til ekstraordinær professor i kunsthistorie ved vort universitet. 

 Han blev den første som til vort land bragte bud ute fra verden 

 om billedkunstens utviklingshistorie og om sammenhængen 

 mellem dens formverden og omskiftelserne i alt kulturlivets 

 gang. 



Her i vort land hadde han et nyrydningsarbeide at ta fat 

 paa, som vi nu i vore dager har vanskelig for ret at skatte vær- 

 dien av. Praktisk talt maatte han begynde paa bar bakke. 

 Uten tvil har han opfattet sin kaldelse herhjem som et kald i 

 sit lands tjeneste han hadde at følge. Og han gik til det med 

 sin uryggelige tro og sin uovervindelig seige energi. Han var 

 dengang en mand i ca. de 40 aar — i sin bedste kraft. Men 

 det er neppe tvilsomt, at det dypest inde var et offer han bragte. 

 Han kom fra de større og rikere forhold i Sverige, hvor han 

 hadde arbeidet sig frem til en virkelig central autoritet og uom- 

 tvistelig indflydelse i æstetiske spørsmaal — tilbake til sit eget 

 land, som dengang savnet ikke alene et hjemlig producerende 

 kunstliv, men de enkleste institutioner for kunst. Det eneste 

 vi dengang faktisk eide, var et litet nationalgalleri, som holdt 



