129 



i de seneste aar, efterat naturalismens herjinger har lagt sig, er 

 blit brændende i alle kulturland. Det gjaldt ikke at specialisere 

 den kunstneriske kultur om interessen for billedkunst alene, men 

 at faa haandverket og industrien og den almene smak vakt til for- 

 staaelse av formens betydning. Det var den første internationale 

 verdensutstilling — i London 1851 — som hadde aabenbaret 

 for verden det gruopvækkende standpunkt hvortil det naturali- 

 stiske kunstsyn i forbindelse med aarhundredets vældige sociale 

 forskyvninger hadde ført smaken i alle land. Ethvert fnug av 

 fortidens stilfølelse og kunstneriske kultur var forsvundet. Et 

 maalbevisst og energisk arbeide for at rette paa forholdene blev 

 overalt tat op — og i Sverige (som senere i Norge) blev Dietrich- 

 son en av de tidligste og mest ildfulde forkjæmpere for denne 

 tanke. Det skedde gjennem hans ledende virke i „Svenska sloid- 

 foreningen", som dengang var og endnu er centralinstitutionen i 

 arbeidet for anvendt kunst i Sverige. 



Her blev han efterhaanden medlem av styret, og han ut- 

 foldet en efter kyndige mænds vidnesbyrd (Loostrom i „Svenska 

 sloidforeningens tidskrift" XIII (1917), s. 23) overordentlig væk- 

 kende agitatorisk virksomhet. Først ved sine voldsomt besøkte 

 foredrag om anvendt kunst. Saaledes holdt han 1868 en serie 

 paa 19 forelæsninger over et saa centralt emne som „Kunstens 

 tillempning paa industrien", som fremdeles den dag idag hører 

 til de mest aktuelle og vanskeligste kunstorganisatoriske proble- 

 mer i alle land, og som vel særlig i Sverige og i Tyskland er 

 oppe i diskussion for øieblikket. I 1875 læste han over et like- 

 saa betydningsfuldt og aktuelt motiv, om „betydningen av stil i 

 kunstindustriel bemerkelse". I samme vækkende retning gik en 

 stor mængde større og mindre skrifter han sendte ut, og som 

 korn i store oplag. 



Et andet hovedformaal for sloidforeningens arbeide var op- 

 rettelsen av et svensk kunstindustrimuseum. Netop i aarene 

 efter London-utstillingen — i 1850-, 60-, 70-aarene — var ind- 

 retningen av den slags museer overalt blit et av de mest bræn- 

 dende kunstpolitiske spørsmaal. I en række av Europas stor- 

 byer grundla man med vældig iver og bekostning samlinger av 



9 



