1907.] UNDERSØGKLSE AF TERRASSEGRUS I AKSER. 13 



esse at mærke sig længden af de forskjellige retningers skjærings- 

 linje med porfyrfeltet. Den nævnte skjæringslinjes længde for 

 retningen N-S er 34 km., for N 10° V 22 km., for N 15° V 

 20 km. og for N 20°— 25° V 6 km. Den betydelige andel, som 

 rombeporfyren, med nærstaaende varieteter af syenitporfyr, har 

 i terrassematerialets sammensætning, ikke mindre end 21,59 %, 

 tyder imidlertid paa, at skjæringslinjen ikke er ganske kort. Om 

 vi her gjør en lignende betragtningsmaade gjældende, som jeg 

 gjorde ved den tilsvarende undersøgelse tidligere ved et nærlig- 

 gende sted, da procentantallet i begge tilfælde er nær det samme, 

 saa kan vi antage en erosionslængde af ca. 120 km. og tænke 

 os erosionen nogenlunde ligelig fordelt over hele linjen, hvor- 

 ved man altsaa vil faa, at omtrent fjerdedelen af materialet vil 

 svare til en længde af ca. 30 km. for skjæringslinjen med porfyr- 

 feltet. Tager man saa hensyn til det forhold, at erosionsmaterialets 

 mængde aftager noget med den voksende afstand, idet for dettes 

 vedkommende en større slamdannelse finder sted, og tillige mær- 

 ker sig, at den dækkef ormede rombeporfyr byder erosionen en 

 noget gunstigere jordbund end grundfjeldet, saa er det vistnok 

 berettiget at reducere den ovennævnte erosionslængde for porfyr- 

 feltets vedkommende med mindst en tredjedel; derved faar man 

 en længde af skjæringslinjen, som igjen svarer omtrent til den 

 retning, der ovenfor fandtes som den sandsynlige ved betragt- 

 ningen af grundfjeldsgranitens og den gamle sparagmits flytning. 

 Syenitporfyren optræder vistnok her i en hel række forskjellige 

 former, men den nære sammenhæng mellem disse gjør, at man 

 her uden forstyrrende indflydelse paa resultatet dog kan slaa 

 dem sammen under en helhed, enten de optræder som en mere 

 normal rombeporfyr eller som mandelstene eller i mere tufagtige 

 eller mere agglomeratlignende masser. At farven snart er 

 lysere, snart mørkere, eller at den er graa, rødlig, violet eller 

 chokoladefarvet, spiller jo ingen rolle, da det kun viser, at de 

 forskjellige dele af feltet har leveret sit bidrag. Mere undtagelses- 

 vis sees ogsaa breccieagtige typer. Ikke sjelden ser man de 

 karakteristiske grænsefaciesvarieteter, med en forholdsvis fin- 

 kornet eller tæt, ofte indtil aplitisk grundmasse med storre og 



