1907.1 OM THERIAK. 



oversætter du Cange med „res omnes, quæ a pharmacopolis vendi 

 solent", altsaa = droguerier. Paa dette sted nævnes ingen spe- 

 cielle saadanne, men i de to før nævnte fortegnelser forekommer, 

 som allerede antydet, flere medikamenter. Foruden piper majus, 

 der vel tør regnes som baade krydderi og lægemiddel 1 , findes 

 Le. hvalsauki, der ogsaa nævnes i „Kongespeilet" 2 , og som an- 

 tagelig betegner det bekjendte middelalderlige lægemiddel ambra, 

 samt videre „æit pund galiga" 3 . Dette ord oversættes af Fritzner 

 med galangarod; rhizoma galangæ stammer fra alpinia officina- 

 rum, en zingiberacé, hvis hjemland er Kina. (Droguen er off. i 

 Ph. N. af 1895.) 



Blandt de mange orientalske droguer, hvis indførelse i den 

 occidentalske medicin skyldes araberne, befinder sig bl. a. netop 

 rhizoma galangæ. Det første kjendskab til denne skyldes en arabisk 

 geograf, Ihn Khurdådbah, der levede i slutningen af det 9de aarh., 

 og som regner den op sammen med stoffer som moschus, aloe, 

 kampher o. fl. 4 . Gjennem middelalderen blev rhizoma galangæ 

 forøvrigt ogsaa brugt som kryderi, noget, som endnu skal være 

 tilfældet flere steder i Europa. Som medikament har den ringe 

 betydning i vor tid. 



Det fremgaar af det foregaaende, at samtidens fremmede 

 lægemidler ogsaa fandt vei op til vort land i middelalderen. Om 

 end beviserne herfor er faa og spredte, fortjener de dog at paa- 

 agtes som et vidnesbyrd blandt mange andre om, at kulturfor- 

 bindelsen med det øvrige Europa var livlig baade paa det ma- 

 terielle og det aandelige omraade. Derimod tør det vel neppe 

 antages, at de nævnte og lignende medikamenter har havt nogen 

 almindelig anvendelse. Det er blandt kongeligt løsøre, at de 

 findes, og det har naturligvis blot været høitstaaende og for- 

 muende standspersoner, som har havt raad til at skaffe sig dem. 



1 Peber nævnes som saadant i den islandske lægebog fra 13de aarh. Kfr. 

 Pharmacia, 1906, nr. 19 og 20. 



2 Se forf.'s: Lidt om lcpraens historie i Norge og paa Island, Tidsskrift 

 for den norske lægeforening, 1905, nr. 20. 



3 D- N. Ill, s. 271. Galiga er gen. af „galig"; i middelalderlig nedertysk 

 er formen „galigan" (Schiller-Lubben). 



4 Hanbury and Fliickiger, Pharmacographia, s. 581. 



