8 FREDRIK GRØN. [No. 5. 



II. 



Theriakens opfinder angives, som bekjendt, at være keiser 

 Neros livlæge, Andromachus 1 , som hørte til keisertidens 

 ^farmakologiske poeter". Han skrev et digt (i dislicha) om 

 theriak, og dette digt findes endrm hos Galen i hans „De anti- 

 dotis". Præparatet var, som bekjendt, overordentlig sammensat, 

 idet det foruden slangekjød indeholdt ikke mindre end 64 vege- 

 tabilske ingredienser. Det stod i en overordentlig høi anseelse 

 gjennem hele oldtiden og middelalderen, ja lige op til det 18de 

 aarh. Imidlertid blev den oprindelige, hos- Galen opbevarede, 

 formel i tidens løb mere eller mindre forandret i de forskjellige 

 lande, og som allerede i begyndelsen af denne artikkel nævnt, 

 erstattedes den oprindelige hovedbestanddel, hugormkjødet, af 

 surrogater fra planteriget. Saaledes kom radix serpentariæ, der 

 som nævnt først indførtes i farmacien omkring 1650, til at ind- 

 tage den ledige plads. 



Naar Andromachus betegnes som opfinderen af theriak, er 

 dette ikke saaledes at forståa, at der ikke før hans tid har existeret 

 et medikament af dette navn. Thi Plinius beretter under om- 

 talen af viperæ 2 følgende: „fiunt ex vipera pastilli, qui theriaci 

 vocantur a Graecis". Altsaa har grækerne allerede lavet piller 

 af slangekjød og brugt navnet theriak derom. Oprindelig var 

 midlet fortrinsvis anseet som virksomt mod bid af slanger, en 

 anskuelse, der hunder i den primitivt-medicinske sats: similia 

 similibus curantur. Derfor skulde netop det dyr, som havde 

 tilføiet biddet, anvendes som modgift. Dog lægger Plinius til: 

 „ Viperæ caput inpositum, vel alterius quam quæ percusserit, 

 sine fine prodest" (o: hovedet af en slange, endog af en anden 

 end den, som har tilføiet biddet, gjør overmaade stor nytte, naar 

 det lægges paa, nml. biddet). Ganske den samme opfatning har 

 man troet at kunne eftervise i et sted i den ældre Edda, nem- 

 lig i str. 138 af Håvamål. Denne indeholder blandt andre „re- 



1 Haeser, Lehrbuch der Geschichte der Medizin, l, s. 300. 



2 G. Plinii Secundi : Naturalis historia, ed. Detlefsen; lib. XXIX, 21. 

 Vipera betegner her ikke blot hugorrn, men i almindelighed „slange, 

 som føder levende unger". Pastilli = piller. 



