1907.] OM THERIAK. 17 



og en „e. t. magno" (theriaca magna). At imidlertid de sidste 

 decenniers rivende udvikling paa farmakologiens omraade ikke 

 er gaaet sporløst hen over den romanske konservatisme, frem- 

 gaar bl. a. deraf, at den mexicanske farmakopø, der stammer 

 fra 1896, blot opfører én „triaca", bestaaende af 13 bestanddele, 

 hvoriblandt ikke findes de spanske „viperæ siccatæ". 



Det er jo rimeligt nok, at de farmakologiske forfattere i 

 nutiden, som i det hele tåget ofrer theriak en kortere omtale, 

 tager bestemt afstand fra dette præparat. Husemann 1 taler 

 saaledes om „die widersinnige Mischung" og lægger til: „am 

 besten uberlåsst man sie der Veterinårpraxis". Hager 2 op- 

 lyser om theriaks anvendelse, at det benyttes som bestanddel af 

 mavebitter, som den almindelige mand pleier selv at tillave sig. 

 Det bruges undertiden som plaster, strøget paa maven eller 

 underlivet mod diarrhoe hos børn. I den populære veterinær- 

 medicin tjener det til befordring af etterbyrden. Endelig føier 

 han til, at „die Aerzte heutigen Tåges von dem Theriak keinen 

 Gebrauch machen". 



III. 



I det foregaaende er det gjennem exempler, hentede fra 

 oldtid, middelalder og vor egen tidsalder, tydelig vist, hvilken 

 enorm rolle theriak har spillet i den lærde medicin, og hvorledes 

 den derfra igjen er gaaet over i de halvt populære lægebøger. 

 Vi har seet, at dette stof gjenfmdes, mere eller mindre modifi- 

 ceret, overalt, hvor den klassiske, græske medicin har naaet hen, 

 og at navnet endelig er havnet i folkesproget som en medicinsk 

 fornlevning, ialfald hos os. Imidlertid kan det i denne for- 

 bindelse ogsaa være af interesse at følge den hovedbestanddel, 

 som udgjør theriakens oprindelige „quinta essentia", nemlig 

 slangekjødet og dettes rolle i folkemedicinen. Delvis har an- 

 vendelsen af orme og ormemidler, et emne, som forøvrigt nylig 



1 Handbuch der gesammten Arzneimittellehre, Berlin, 1875, II, s. 1075. 



2 Handbuch der pharmaceutischen Praxis, Berlin, 1893, II, s. 604. 



Vid.-Selsk. Forh. 1907. No. 5. 2 



