1907.] OM THERIAK. 21 



schlangen (os Vypper-Schlangen) alle dunkelheit den augen 

 benemmen". 



I den islandske folkemedicin, saaledes som denne er omtalt 

 af Schleisner 1 , findes derimod intet middel fra hugormen. 



At mindet om den ældgamle tro paa slangernes eller specielt 

 hugormens virkning mod sygdom og skade ikke er uddød 

 endnu i vort land, har jeg havt anledning til at gjøre etpar 

 erfaringer om i Sætersdalen i august 1906. En mand paa 76 

 aar, der forøvrigt er vel fortrolig med bygdens traditioner, for- 

 talte mig saaledes, at man før i tiden brugte at holde en levende 

 hugorm over gamle, urene saar (ulcera cruris?) saaledes, at den 

 spyede sin „eiter" paa saaret. Men, lagde han til, ormen vil 

 nødig spy eiter paa slige saar. Et andet middel var da at 

 brænde ormen og strø asken af den i saaret. Denne sidste 

 fremgangsmaade er nu overmaade udbredt i den folkemedicinske 

 organotherapi og har sit direkte forbillede hos Plinius: „item si 

 quis exustæ ejusdem (nml. viperæ) einere inlinat" 2 . Her siges 

 det dog blot i almindelighed, at dette „er nyttigt" (sine fine 

 prodest). I den middelalderlige tyske folkemedicin synes dette 

 middel at have været meget anvendt, saavel mod saar, som mod 

 talrige andre lidelser. Det heder saaledes i en recept: „Inn 

 dem erstenn Augst so nim Natternn vnnd brenne die zu 

 Puluer vnnd verware es wol. Daz ist fur mannicherley ding 

 guth" 3 . 



Det er fremdeles i vor tid almindeligt i Orienten at benytte 

 dele af slanger som modgift mod slangebid. I Konstantinopel 

 sælges hyppig et stof, som kaldes „Yilanboinuss" o: slangehorn, 

 og som bestaar væsentlig af den s. k. hornslanges, vipera cera- 

 stes's, horn; dyret, som staar hugormen nær, er nemlig forsynet 

 med to hornlignende skjæl over øinene 4 . Af dette stof skaves 

 1 å 3 gr., og pulveret tåges saa i vand. I Øst-Indien anvender 



1 Island fra et lægevidenskabeligt Synspunkt, Kjobenhavn, 1849, s. 170 flg. 



2 Naturalis hist., lib. XXIX, 81. 



3 Johannes Jiibling: Die Tiere in der deutschen Volksmedizin alter und 

 neuer Zeit; Mittweida, 1900, s. 159. 



4 Bernhard Stem: Medizin, Aberglaube und Geschlechtsleben in der 

 Turkei, Berlin, 1903, I, s. 211. 



