1907.] VALBY-AMULETTENS RUNEINDSKRIFT. 9 



ord er sammensatte med partikelen ab- „af, fra" ; sidste led er 

 en dannelse til verbet oldn. unna „elske, unde", oht. unnan. 



Vi skulde dog vente, at der paa Valby-stenen havde været 

 skrevet Ab-, ikke Af-; oprindelig har nemlig oldn. afund, qfund havt 

 konsonanten -5- i indlyd, saaledes som oht. abunst viser. Men 

 Af- i Afunfa kan, som professor A. Torp nævner for mig, (i ud- 

 talen eller kun i skrift) være gjenindført fra præpositionen ur- 

 nord. *af, hvor f (for oprindeligt 5, jfr. oht. aba) var lydret i 

 ordets slutning. Urnord. *af er med hensyn til den udlydende 

 konsonant fuldstændig analogt med gAf 3dje person ental „gav" 

 (oht. gab) paa Stentofta-stenen. 



I AfunJD (oldn. afund, Qfund) paa Valby-stenen kan -nf} van- 

 skelig opfattes som unøiagtig skrivemaade for -nd. Det er nemlig 

 lidet rimeligt at antage, at en saadan lydbetegnelse i dette ord 

 kunde være foranlediget derved, at -np- og -nd- i urnordisk 

 ofte veksler i beiningen af samme ord (*fanp: *fundum, 

 o. s. v., jfr. ogsaa fra orddannelseslæren sideformer som oldn. 

 reginkunn- adj. : raginakudo, d. e. -ku(n)do, paa Fyrunga-stenen) 1 . 

 Heller ikke tor jeg antage, at sidste rune i Afunf} er en med 

 hensigt foretagen differensering af \> med lydværdien d. I de 

 vistnok ikke meget yngre runeindskrifter paa stenene fra Sol- 

 vesborg (Bleking) og Vatn (S. Trondhjems amt) er lyden d ud- 

 trykt ved runen f t 2 . 



Jeg maa da søge forklaringen af (d i AfunfD i en anden 

 retning. 



Den oldnorske form afund, ofund (glsvensk avund, gldansk 

 avind) forudsætter førgermansk *at>-undi- med accent paa suf- 

 fikset (idg. -ti-). Men i de gammelgermanske sprog veksler ved 



1 Paa By-stenen har S. Bugge læst alaifu (f usikker), udlalt -laibu med 

 spirantisk b. Han formoder (Norges Indskrifter med de ældre Runer 

 s. 108 f.), at denne brug af f for b kan være fremkaldt derved, at b 

 skiftede med f i mange ords bøining; f. eks. ental gAf Stentofta, flertal 

 *(jåbxm. Noget forskjellig er hans opfatning s. 198. 



2 R. 9 i Valby-indskriften tør neppe opfattes som en forenkling af den 

 form af d-runen, der ligner to latinske D'er, som er vendte mod hin- 

 anden og berører hinanden (Tune, Kjølevig i Strand, Vetteland, Fyr- 

 unga). Mod en saadan opfatning taler bl. a. formen af r. 9, idet den 

 krumme sidestav ikke gaar ud fra hovedstavens top og basis. 



