12 IVAR ALNÆS. [No. 3. 



En kort, høi, „kulpete" skude kalder vi en høi trusk, en 

 tronk (eg. eng. trunh), det sidste især hvis den seiler daarlig, 

 er en rigtig daubiter, som det ogsaa heder. En styg, „klumsete u 

 skude kaldes ogsaa e peise, eller „e styg mægge a e skute". 



En fedtsko er nærmest et dansk ord, og er ligesaa lidet 

 rosende som de andre ord vi her har nævnt. Danskerne har 

 gjerne en gammel sko eller en afskaaren udlevet sjøstøvel spigret 

 op etsteds forud; i denne har de fedt til smøring af riggen. 

 Naar en skude kaldes en fedtsko, er den gammel og klum- 

 pete. Paa norske fartøier bruges gjerne et horn til at opbevare 

 fedt i, et fedthom. 



E raatakale (tyk 1) er en gammel raadden og læk skude, 

 en som ikke han holde tæt, som maa maures, naar den kom- 

 mer i havn. „Mauringen" foregaar (eller foregik) paa den maade, 

 at et seil med maurtue eller sagmokker blev halet under bunden; 

 det lette stor flød op under skibsbunden, og paa de steder hvor 

 den lækkede, blev maurtuen eller mokkeren suget med af våndet 

 ind i aabningerne og satte sig fast der og stoppede lækken. 



Et velseilende skib kaldes en flink skude (flink til at seile; 

 ogsaa om baade: en flink baad; alm. ved kysten). En som 

 ligger høit i bidevindsseilads, en som der er god lo i, kaldes en 

 lobiter; en daarlig seiler kaldes en daubiter. En god maaneds- 

 skude vil i mandskabets mund sige: en daarlig seiler, hvor rei- 

 serne bliver lange, saa der bliver mange maanedspenge at tjene 

 for folkene. 



En sjøbolle eller e sjørugge, er et (hædrende) tilnavn, om et 

 solid, rundbygget fartøi, som vaker godt (klarer sig godt i sjøen) 

 og ikke tager for meget vand over. Er kapteinens kone med 

 ombord og taal er sjøen godt, kan det hænde at hun ogsaa kaldes 

 for e sjørugge. En sjørug er en kjæk og solid sjømand. 



Vind 0% veir. 



Et svagt vindpust kalder vi e kjøle, et hæng; v hængeveir u 

 er altsaa smaaveir med „hæng" snart fra den ene, snart fra den 



