14 IVAR ALNÆS. [No. 3. 



Det svaller, (mest paa vestlandet?) d. v. s. der lægger sig is 

 paa fartøiet og riggen af sjøen naar den slaar over. 



Smaa-sjø, især kort, krap sjø, kaldes kavlesjø, knavlesjø, 

 knuvlesjø, knultresjø, kavl, knavl, knattesjø, vindskavl, sjø- 

 skavl; lidt spottende ogsaa skvalp. Tolleknivskaftsjø, „saa stor 

 som tolleknivskaft", bruges undertiden spøgende, mest ligeoverfor 

 ængstelige passagerer, om ganske smaa sjø. 



Ellers findes der mangehaande slang-mæssige udtryk om 

 vind og veir: Han staar med bøler (o: byger); han staar tjuk 

 borte i Østmarka (o: østkanten; saaledes ogsaa nordmarka, 

 vestmarka); han ser ud som han havde mere i sækken. 

 Sydvesten staar stiv som en jernstang, stiv som en mur, stiv 

 som en spigret væg. — Rent slang er: det blaaser rent en 

 kustorm; egentlig om sterk vind, men ogsaa ironisk spøgende 

 om svag vind; ligeledes: vi fik fat i vindstilla, d. v. s. fik vind- 

 stille; det blaaser forsigtig, sjeldent udtryk for: der er lidet vind. 



Seiladsen. 



Seiladsen med sine mange skiftende situationer giver natur- 

 ligvis anledning til en hel del udtryk om det som har mest in- 

 teresse: seilføringen og farten. En vind som hjælper os godt 

 ivei, som „drar godt", kaldes en god kjører: „Vi havde en god 

 kjører over Atlanteren". Vi seiler fort, hardt, mørande fort 

 (brænnande fort); „det korter godt op paa veien u , heder det, 

 naar man har god fart. For skipperen gjælder det naturligvis 

 særlig at komme fort frem; seiler han haardt ; er han hard til 

 at seile, en uvøring (uvøling) til at seile. At presse med seil 

 heder at smøre paa eller bryne, klemme, kile, peise paa. Endnu 

 sterkere er: at flåa og seile, flænge, flække, flense og seile; en 

 som gjerne gjør det, er en flaaer til at seile. 



Vinden er „rum", naar man ikke ligger bidevind; den er 

 rum, selv om den er forlig af tvers. Er den ret agterind, 

 heder det ogsaa, at den er plat for gat. At seile med vinden 



