1902.) DET ATHENIENSISKE DEMOKRATI. 19 



eller som det kaldtes, det aristokratiske parti, i hvis politiske pro- 

 gram unionen — eller den politiske samvirken — med Sparta indtog 

 første plads. Men, da saa, kort efter, disse hjælpetropper bleve 

 sendte hjem med haan af Spartanerne, der vare bange for 

 Athens voxende magt, saa paafulgte i Athen en eruption, lige- 

 saa sterk og impulsiv som den der skeede i Frankrige juli 1870 

 paa grund af en formentlig fornærmelse fra nabolandet. Det var 

 et af disse nationale stemningsudbrud, der virke med elementær 

 magt og mod hvilke ethvert ræsonnement er frugtesløst. Det 

 aristokratiske parti med Kimon i spidsen feiedes væk af det 

 letbevægelige folk, hvis sydlandske blod var kommet i kog, og 

 folkelederne med Pericles i spidsen havde vejen aaben. 



Den constitutionelle statsordning i Athen, som overhovedet 

 i oldtidens kulturstater, det være sig græske, latinske eller phø- 

 nikiske, var sammensat af de samme faktorer, der ogsaa i nu- 

 tiden ere de constitutive i ethvert politisk samfund: regjering, 

 raad (senat, egentlig: de gamles forsamling) og folk. 



Regjeringen — græsk arché, latinsk imperium — repræsen- 

 teredes af kongedømmet og senere af dets arvetagere : archonter, 

 consuler, sopheter (dommere), forskjellige navne paa det samme 

 begreb. Senatet, (o: de „gamle"), i Rom „fædrene" (patres) d. v. s. 

 slægtenes ældste, repræsenterede oprindelig disse slægter, der da 

 udgjorde borgersamfundet, men det var i tidens løb under for- 

 holdenes udvikling blevet en melleminstans imellem folket og 

 regjeringen, man kunde sige: folkets tillidsmænd hos regje- 

 ringen, og dennes hos folket. 



I virkeligheden var regjering og senat i praxis, om end ikke 

 i princip, smeltede sammen til ét, og vi se saaledes, at digteren 

 Æscbylus med det forbausende kjendskab til det politiske livs 

 sammenslyngede og indviklede foreteelser, som vi finde hos 

 Grækerne, udtrykkelig omtaler senatets opretholdelse som be- 

 tingelse for kongemagtens bestaaen. End mere fremtrædende 

 var dette forhold der, hvor, som tilfældet sandsynligvis var i 

 Athen, senatet var faatalligt; der nævnes 51 medlemmer. Jo mere 

 talrigt, des mere maatte paa grund af sagens natur, et saadant 

 raad nærme sig folket, eller selv faa præg af en folkeforsamling. 



