1902.] DET ATHEN1ENSISKE DEMOKRATL 21 



klart: Skal overhovedet historien blive levende, og ikke blot en 

 død samling af lærde brokker og løsrevne kuriosa, saa maa den 

 vise os kulturudviklingens love i virkelighedens forskjelligt far- 

 vede lys; og disse love ere nu som før, altid de samme: De 

 ældes ikke, de forandres heller ikke. Og de fremtræde renest 

 og skarpest i den klassiske oldtid, hos dens lidet talrige folk, 

 med deres gjennemsigtige forhold og høie kultur, som de havde 

 faaet i arv fra orientens ældgamle samfund. Og det kan trygt 

 udtales: Vi har her, hos dem, normen baade for at kunne op- 

 fatte og skrive historie. Og der er to veie, der føre til dette 

 maal. Den ene gaar igjennem studium af oldtiden, den anden 

 gjennem studium af philosophien. Udenom disse faa vi ikke 

 historie men historier. 



Hvad nu forresten angaar den nævnte „ reform" d. v. s. af- 

 skaffelsen af det atheniske senat, der som ovenfor paapeget, hid- 

 til ei er blevet rigtig opfattet af dem der har behandlet den 

 græske historie, saa have vi ikke blot indre kriterier at holde 

 os til. Der er ogsaa ydre bevismidler, nemlig samtidige vidnes- 

 byrd der hidtil have været overseede, endskjønt de ere afgjø- 

 rende. Det er to steder hos Æschylus, det ene i „Supplices'" 

 v. 696 ff., det andet i „Agamemnon", v. 850 ff. Paa første sted — 

 det er i den ufaldstændig overleverede text meningsløst, men af 

 mig emenderet og fortolket, cfr. Saml. Afh. Univ. Progr. 1894, 

 Pag. 258 — staar: „Lad folket bevare embedets (o: magistra- 

 turens) magt urokket, og lad en patriotisk regjering med kraftig! 

 initiativ styre staten." Stykkets opførelse falder i de aar der 

 gaar umiddelbart forud for Areopagos' fald, og virkningen af 

 denne „reform" betegnes saaledes af digteren derved, at „em- 

 bedets" magt vil blive brudt, og at regjeringen vil tabe sit ini- 

 tiativ og i det hele ledelsen af landets anliggender. Paa det 

 andet sted udtales — som ovenfor berørt — at kongedømmet, 

 og følgelig ogsaa dets arvetager, archontembedet, og senatet staa 

 og falde med hinanden. Det stykke, hvor det forekommer, der 

 er opført efterat senatet har mistet sin politiske magt, forher- 

 liger det som domstol, thi som saadan vedblev det at beståa 

 som en ærværdig prydelse uden aktuel betydning. 



