1902.] DET ATHEN1ENSISKE DEMOKRATI. 2-"> 



nernes styre af de bundsforvandte havde tidligere været i det 

 hele retfærdigt og moderat. Nu blev det egoistisk, med deres 

 egen fordel, ikke alles vel som maal. Mod denne opfatning af 

 Athens forfatningsforhold vil der kunne gjøres gjældende, og er 

 der gjort gjældende, at de saakaldte 400's (eller 500's) raad, som 

 man antager har været i funktion ligefra Solons tid, altsaa ved 

 dette tidspunkt i c. 150 aar — ■ strax traadte istedet for raadet 

 paa Areopagos. Nei. Thi, hvis saa havde været tilfælde, vilde 

 vi hort tale derom i samtidige kilder, specielt Thucydid, der med 

 detaljer skildrer os forhandlingerne i adskillige folkeforsamlinger, 

 hvor de vigtigste spørsmaal behandledes. Af dette saakaldte raad 

 er der intet spor. Og et sted Thue. 8, 1 omtales udtrykkelig, at 

 nogen forberedende instans for forhandlingerne i folkeforsamlingen 

 ei fandtes. Og hertil kan føies det, at Thue. ved sin omtale af 

 Pericles' død, karakteriserer Athens forfatning, efterat raadet 

 paa Areopagos var blevet styrtet, saaledes, at den i form og 

 navn var et demokrati, men i virkeligheden et monarki — styret 

 af den „første mand". Det vil sige: den ovenfor omtalte defekt 

 i det constitutionelle forfatnings schema udfyldtes ved en til- 

 fældigvis da optrædende mægtig personlighed. Med andre ord: 

 Pericles var efter „reformen" i aar 460 f. Chr. det samme, som 

 Pisistratus var efter indførelsen af Solons forfatning: den magt, 

 der holdt det i partier splittede folk sammen. 



IX. 



Kilderne m. h. t. „reformen" aar 462 — 61 f. Chr. flyde som 

 ovenfor sagt, sparsomt, dog ikke sparsommere, end at vi fuldt 

 ud kan opfatte dens væsen, og bedømme dens rækkevidde, spe- 

 cielt, naar vi se den i lys af den ydre politik. Athens førerskab 

 i Hellas var herved i principet tabt, og dermed tillige betingel- 

 serne for bevarelsen af dets egen frihed og uafhængighed. Fol- 

 kets store, i aarhundreder opsparede resurcer, baade moralske 



muligt. Thi de ville i saa fald strax slutte sig til vore fiender og an- 

 gribe os. „Vort herredømme er nu blevet til et voldsherredømme. Det 

 kostede møie at erhverve det, men det er farligt at slippe det." 



